Příběhy moderní novinařiny

Filip Zajíček (ed.)

a kolektiv

Edice N

Obsah

1. Úvod

2. Projekt, který se stal noční můrou ruských špionů, začal v obýváku (Lukáš Prchal, Jakub Zelenka)

3. Hledá se rozumbrada s názorem na cokoli. O žánru, v němž Leoš Mareš pohořel (Filip Rožánek)

4. Příběh televize „Žena“ – muslimky nechce na obrazovce ani manžel, ani matka (Petra Procházková)

5. Reportérky, které rozkryly kauzu Weinstein a zažehly globální hnutí (Dominika Píhová)

6. Dětská práce nebo muž umírající na AIDS. Fotografie, které změnily svět (Eliška Černá)

7. Svět, který nestrannost hubil a kde se novináři upalovali, zrodil Zelený tým proti bílému teroru (Magdalena Slezáková)

8. Cesta ze sídliště, kde na něj mířili pistolí, až po rozhovor s prezidentem (Kirill Ščeblykin)

9. Nizozemský Correspondent boří rekordy i novinářské tradice. Prim hrají čtenáři (Dominika Píhová)

10. Nic nezůstane navždy skryto (Dominika Píhová)

11. Střílel a plakal. Příběh reportéra, který odhalil pravou tvář vietnamské války (Eva Mošpanová)

12. Edice N

Úvod

Afghánské novinářky, které chtějí dělat svou práci navzdory tomu, že je v jejich zemi považována za závadnou. Investigativní reportéři BBC Africa Eye nebo skupina dobrovolníků kolem projektu Bellingcat, který se nakonec stal noční můrou ruských špionů. Novinář Seymour Hersh, který válečné zločiny své vlastní země odhaloval se stejným odhodláním, s jakým se jinde bojovalo. Tyto a mnohé další osobnosti, fenomény i metody v oboru, který nám je nejblíž, jsme vám představovali celé léto roku 2020. Teď si je můžete přečíst ještě jednou všechny pohromadě.

Filip Zajíček

Projekt, který se stal noční můrou ruských špionů, začal v obýváku

Lukáš Prchal, Jakub Zelenka

Popsal příběhy největších zvěrstev na syrském bojišti, aniž si na sebe navlékl neprůstřelnou vestu s nápisem: novinář. Nevyhýbal se kulkám a nepřekračoval miny. Ve válkou rozvrácené zemi neměl rodinu, přátele ani zdroje. Přesto si bloger Eliot Higgins svou investigativou získal pozornost nejlepších novinářů, ale i tajných služeb a navždy proměnil obraz žurnalistiky. Když později spustil projekt Bellingcat, stal se noční můrou ruských špionů.

Než si v roce 2012 Higgins vytvořil přezdívku Brown Moses, pod kterou začal na svém blogu odhalovat příběhy syrské války a sledovat cesty zakázaných zbraní po bojišti, byl otcem v domácnosti. Neměl práci. Ve svém obýváku ale pravidelně usedal k počítači a procházel denně kolem 450 YouTube kanálů ze syrského bojiště, studoval satelitní snímky a příspěvky na sociálních sítích. Díky tomu začal dílek po dílku skládat příběhy, které později přebrala světová média.

Eliot Higgins ukázal, že nemusíte mít Hluboké hrdlo – tajemnou postavu v garážích – jako u kauzy Watergate, abyste dokázali popsat zásadní příběhy doby. Desítky nástrojů pro rekonstrukci faktů se válí na internetu, stačí je jen vzít a začít používat. Některé, jako mapy od Googlu, ani nebyly k novinářskému pátrání určeny.

O dva roky později udělal Higgins krok, který přepsal vnímání občanské žurnalistiky a výrazně obohatil i tradiční novinářskou investigativu. Založil projekt Bellingcat, který nyní slaví šest let existence, během nichž odhalil několik zásadních zjištění, když se svými týmy vyšetřoval například sestřelení malajsijského letadla MH17 nebo odhalil identitu dvojice ruských agentů, kteří otrávili v Anglii Sergeje Skripala.

Jejich práci chválí tajné služby

Za svou několikaletou práci si Bellingcat a Higgins vysloužili respekt široké odborné i občanské veřejnosti, a stali se tak jednou z nejvlivnějších skupin současné světové novinařiny, jejíž zjištění jsou ověnčená řadou mezinárodních cen. Vysoce si jejich práce cení třeba i ředitel britské rozvědky MI6 Alex Younger. Ten loni v únoru prohlásil, že má ke schopnostem Bellingcatu „obrovský respekt“.

Sám Higgins i po letech, kdy je hvězdou světové žurnalistiky, působí skromně. A to i ve chvílích, kdy vzpomíná na své první investigativní krůčky v roce 2012, kdy se začal zabývat tématem, které se nakonec stalo vlajkovou lodí jeho investigativy – zbraněmi v Sýrii, které odhaloval a vypátrával i bez znalostí arabštiny.

„Všechno, co jsem o zbraních věděl, jsem se naučil od Arnolda Schwarzeneggera a z Ramba,“ vyprávěl před lety pro deník Guardian Higgins. I tak zvládl nashromáždit důkazy o tom, že režim syrského autoritáře Bašára Asada používá zakázané chemické zbraně proti civilistům. O svých zjištěních pak psal na blog nebo své postřehy posílal do komentářů pod články v britských médií.

A právě tehdy začal poprvé přemýšlet nad sestavením mezinárodní investigativní skupiny Bellingcat. „Zájem o moje zjištění rostl a já chtěl lidem ukázat, jak můžou provádět vlastní pátrání, a chtěl jsem jim poskytnout místo, kde by svá zjištění mohli zveřejnit. Takže jsme vytvořili Bellingcat, který měl dvě sekce – v jedné se lidé učili pracovat se zdroji a v druhé probíhaly investigace různých přispěvatelů,“ říká v rozhovoru pro Deník N Higgins.

Projekt se nejvíce blýskl při pátrání po příčinách katastrofy letu MH17 nad okupovanou součástí Ukrajiny. „Tato kauza je pro nás významná,“ hodnotí zpětně Higgins. Také díky investigativcům z Bellingcatu se podařilo získat důkazy a další indicie, že tragédii způsobily ruské rakety Buk, které Rusové dopravili na východ okupované Ukrajiny. Další ocenění přišlo za stopování identity strůjců atentátu na Sergeje Skripala a jeho dceru, který se odehrál v Británii. Příslušníci ruské tajné služby Skripala tehdy otrávili jedem novičok. Při akci látka zasáhla i další civilisty a úřady musely oblast uzavřít. Investigativci nejprve odhalili identitu dvou ruských agentů a později odhalili identitu třetího špiona, jehož jméno pomáhal objasnit i český týdeník Respekt.

Pátrání, při němž dokázali odhalit a identifikovat ruské agenty, kteří útok provedli, Bellingcatu získává pochvaly i od zpravodajců. „Nevím, zda lze jednoznačně říci, že používají stejné metody analytické práce jako zpravodajské služby, ale rozhodně se tomu viditelně přibližují. Je patrné, že mají dostatek finančních prostředků, a tak si mohou dovolit najmout opravdové profesionály a koupit opravdu vynikající techniku a software,“ hodnotí pro Deník N jejich práci bývalý náměstek české civilní rozvědky (UZSI) Jan Paďourek.

Financování se snaží Bellingcat mít co nejtransparentnější. Na projekt přispívají drobní dobrovolníci a prestižní granty. Až 35 procent financí pak projekt získává z pořádání workshopů, kde novináři předávají své zkušenosti kolegům.

Higgins už není osamocený jako na začátku. Podařilo se mu vytvořit po celém světě kontakty a najít spolupracovníky i v krizových zemích, jako je například Rusko, a to je nyní podle Paďourka zásadní: „Bez mezinárodní spolupráce by rozhodně Bellingcat nebyl tak úspěšný, jak je. To se ukázalo například při odhalení celé série ruských vojenských agentů spojených s kauzou Skripal.“

Bývalý elitní zpravodajec, který mimo jiné působil v Rusku během nástupu Vladimira Putina k moci, dodává, že má „před skupinou Bellingcat obrovský respekt“.

Pomoc komunity z Twitteru

Letos v červenci uplyne od založení projektu s obrovským dosahem už šest let. Na začátku nicméně Higgins neměl s Bellingcatem žádné větší plány. „Jen mě zajímalo, kam až s tím můžu dojít a čeho můžeme dosáhnout. Neměl jsem žádná velká očekávání. A kdybych nějaká měl, zůstala by daleko za tím, čeho všeho se skutečně podařilo Bellingcatu dosáhnout a co to znamenalo pro online investigace z otevřených zdrojů,“ vypráví Higgins v rozhovoru s Deníkem N.

S průlomy v mnoha pátráních pomohla také komunita dobrovolníků, kterou hned po založení začal projekt využívat. Jde o revoluční přístup při novinářské práci, kdy se do pátrání aktivně zapojují lidé na sociálních sítích. Dá se to přirovnat k cibuli, kde v samém středu sídlí investigativní tým Bellingcatu a na ně se nabalují další, širší vrstvy lidí, kteří více či méně často přikládají ruce k dílu, až po ty, kteří posílají své tipy přes sociální síť Twitter, na níž je Bellingcat nejaktivnější.

„Intenzivnější investigace dělá hlavní tým Bellingcatu, ale k některým jednodušším částem mohou přispívat i lidé z širšího okruhu našich spolupracovníků. Například jeden z nejaktivnějších členů naší komunity na Twitteru se seznámil s videi ruských leteckých útoků, prozkoumal je a díky porovnání se satelitními snímky zjistil, kde přesně byla natočená. Od toho se pak náš tým mohl odrazit, a dali jsme tak dohromady ověřené lokace ruských leteckých útoků, které dokázaly, že Rusko lhalo,“ popisuje dál práci s dobrovolníky Higgins.

Dopředu však při vytváření Bellingcatu s tak aktivní komunitou na sociálních sítích nepočítal. „Spíš se to tak nějak samo vyvinulo. Spoléháme se hlavně na online obsah a vždycky jsme byli hodně otevření a sdíleli jsme informace, které jsme získali a mluvili jsme o nich. Mám pocit, že přesně tohle přirozeně patří k fungování internetu a sociálních sítí,“ vysvětluje zakladatel Bellingcatu.

Širokou veřejnost a svou komunitu na sociálních sítích také využili pro dohledávání různých míst spojených se zneužíváním dětí. Komunita například dokázala identifikovat desítky lokací z fotografií, které zveřejnil Europol v naději, že pomohou při pátrání.

Bellingcat se ale také musel poučit z některých nevydařených investigací a komplexní problémy už nenechává komunitu na sítích řešit. „Viděli jsme, jak to dopadne, když složitý problém dáte vyšetřovat široké skupině lidí. Ukázalo se to při vyšetřování bombového útoku na Bostonském maratonu, kdy vyšetřování webu Reddit zapojilo celou komunitu a skončilo identifikováním špatných lidí,“ vysvětluje zakladatel Bellingcatu.

Česká stopa a předávání zkušeností

O efektivitě komunity se přesvědčili také Češi, když reportéři Seznam Zpráv vypátrali ve švýcarské Ženevě syna premiéra Andreje Babiše. Mladík pojmenovaný po otci – Andrej – se jim svěřil, že ho táta měl „nechat unést“ na tehdy Ruskem okupovaný Krym. Podle premiéra byl jeho syn jen na dovolené s pečovatelem. Do detailů kauzy nemá nyní smysl zabíhat. Podstatné je, že novináři z Česka potřebovali identifikovat konkrétní místa ze série fotografií. Na nich se nacházel Andrej Babiš mladší v restauraci, u zdi obklopený činčilami či na pláži s dívkou, se kterou se později zasnoubil.

Do komunity kolem Bellingcatu na Twitteru publikovali zmíněné fotografie. Kdokoliv si je mohl stáhnout a začít pátrat. Například u fotografie, kde sedí Andrej Babiš mladší v restauraci, se lidé zaměřili na detaily v okolí. V pozadí se tyčil nenápadný stojan na jídelní lístek. Ten prozradily také Mapy Google. Dále si komunita všimla trámu nad hlavou Babišova syna. Seděl tvar, barva i textura. Když se vše složilo dohromady, nebylo pod tíhou důkazů pochyb, že se podařilo místo identifikovat. Podobný postup zvolili i při dohledání místa z fotografie v přírodě. Všímali si kamenů a skal. A opět – mozaiku se povedlo poskládat a bylo jasné, kde Andrej Babiš mladší objímá svou nastávající.

Střípky a identifikace fotek sice nepomohly posunout případ zásadně dál – většinu práce stále odvedla tradiční média –, nicméně bylo alespoň jasné, že fotky byly skutečně pořízené na Krymu, a novináři tradičních médiích s tím mohli kalkulovat. A co víc, opět se ukázalo, že šlo případ posunout dál i z redakce, aniž reportéři museli vážit cestu na okupovaný Krym.

Podobné dovednosti se Bellingcat snaží předat i českým novinářům. Školení s jeho zástupci pořádá například Bezpečnostní centrum Evropské hodnoty. „Naše dosavadní zkušenost je taková, že není jednoduché najít novináře, kteří by se pokročilejším metodám digitální investigace chtěli reálně věnovat,“ popisuje ředitel centra Jakub Janda.

Roli podle něj hraje i generační přelom. „Málokdy potkáme novináře nad 40 let, který by byl ochotný se této časově dost náročné oblasti věnovat. Proto se zaměřujeme na mladou generaci novinářů a nevládních investigativců, u kterých vidíme zájem a šanci, že se do tohoto tématu položí. Musí dojít k postupné generační obměně, než datová analytika a pokročilé metody digitálních investigací budou ve většině médií reálně užívány,“ míní Janda, jehož tým patřil mezi první, které se snažily v tuzemsku popisovat fenomén dezinformací a spolu s dalšími institucemi sledovat jejich cestu do České republiky.

Naděje v šíření práce s otevřenými zdroji

Takto citlivá práce má nicméně i své stinné stránky, na něž musíte pořád myslet a dávat si na ně pozor. Stejně jako běžní novináři i členové Bellingcatu jsou neustále na pozoru, aby se nechytili do pasti a nezveřejnili nějaké podvržené informace.

Proto jsou extrémně opatrní ke komukoli, kdo za nimi přijde s příběhem nebo zaručenou zprávou, protože existuje hodně lidí, kteří by rádi viděli, jak Bellingcat skočil po falešné stopě. Všechno proto ověřují na základě mnoha zdrojů – štěstí mají ale také v tom, že často pracují s hmatatelnými důkazy, jako jsou fotografie, videa nebo nahrávky, které se dají relativně snadno ověřit a odhalit tak případný podvrh.

I díky precizní práci se zdroji a zásadním odhalením otevřeli novináři Bellingcatu oči dalším novinářům a dokázali, že na základě veřejně dostupných zdrojů se dá dělat vysoce ceněná žurnalistika. Eliot Higgins ale upozorňuje, že zabere hodně času, než se novináři naučí všechny možnosti, které Bellingcat nabízí, správně využívat.

„Tým New York Times, který vede Malachy Browne, odvedl s otevřenými zdroji pořádný kus práce a ukázal, jak tradiční noviny mohou přijmout nové přístupy k investigativní novinařině, a jsou v tom extrémně úspěšní,“ říká Higgins a jako další příklad uvádí kolegy z BBC, kteří se věnují Africe. „Doufám, že příklady z BBC a NYT přinutí velké noviny, aby vytvořily investigativní týmy, které budou samostatné, a nepůjde jen o nějaký doplněk pro etablované novináře,“ dodává zakladatel nejúspěšnějšího investigativního projektu současnosti.

Proč Bellingcat?

Název je odvozen od středověkého příběhu (často připisovanému i Ezopovi, nicméně zřejmě neprávem, protože vznikl mnohem později) o koncilu myší, které si lámou hlavu, jak udělat z kočky neškodné zvíře. Nakonec přijdou s nápadem připevnit kočce kolem krku zvonek, a tak hledají odvážnou myš, která se této role dobrovolně ujme. Všechny myši si však najdou výmluvu, proč se nemohou takto nebezpečného úkolu ujmout. Projekt Bellingcat má za cíl plnit roli „odvážné“ myši právě v oblasti investigace a pátrání za pomoci občanské žurnalistiky.

Hledá se rozumbrada s názorem na cokoli. O žánru, v němž Leoš Mareš pohořel

Filip Rožánek

Který televizní formát je spojený s dějinami mediálního průmyslu už desítky let? Možná na první dobrou řeknete, že zprávy nebo estrády. Ve Spojených státech před skoro sedmdesáti lety propojili výrazného moderátora, aktuální události a varieté do jednoho pořadu. Vznikla late night show, zábava křížená s publicistikou, o jejímž úspěchu rozhoduje to, jak přesvědčivý, pohotový a charismatický je moderátor. Témata, která otevírá, a způsob, jímž vede rozhovory s hosty, potom tvoří klíč k odlišení od konkurentů na jiných stanicích. Publikum očekává, že bude mít jasný názor, nebude se bát kontroverzních glos a vždy překvapí pointou nebo nečekanou vsuvkou v programu.

Pozdně večerní show, na které dře celý tým scenáristů a producentů, zkouší po vzoru amerických průkopníků nasazovat televize po celém světě. Ale často zjistí, že typické pojetí musí za oceánem sahat ke kompromisům. Ne všude totiž diváci chtějí sledovat rozumbradu s názorem na cokoliv. Dávají místo toho přednost milému povídání, u něhož si odpočinou. Jenže late night show by měla naopak provokovat, ne hladit po srsti.

V posledních čtyřech letech jsou ostrá stanoviska v late night show namířena především vůči politice Donalda Trumpa a jeho spolupracovníkům. Moderátor John Oliver ve své show na HBO zase pravidelně poukazuje na vady sociálního systému USA, nedostatky ve zdravotní péči, neférové prvky volebních pravidel nebo na policejní brutalitu.

Kritiky nejsou ušetřeni ani kolegové z mediální scény, typicky z konzervativní stanice Fox News, nebo sexuální predátoři z Hollywoodu. Moderátor Jimmy Kimmel podobně jako John Oliver plédoval za zavedení všeobecné zdravotní péče. Neustále se vrací také téma hromadného střílení, ať už ve školách, nebo na veřejných shromážděních.

V Česku je obtížně představitelné, že by zábavný pořad otevíral závažná témata tak, aby měl jasné stanovisko, ale přitom vycházel z důkladných rešerší a tradiční žurnalistické práce – late night show si proto k českým divákům hledala cestu celkem pracně.

Na příkladu Leoše Mareše se v roce 2015 například potvrdilo, že známý vtipálek z rádia, který pohotově moderoval i televizní reality show, v tomhle formátu nemusí obstát. „První pravá late night show v České republice,“ jak se chlubily marketingové materiály, skončila po pár měsících vysílání i kvůli sporům s produkcí. Ambiciózní projekt, jenž byl okatou kopií americké Show Jimmyho Fallona, nenašel dostatečně stabilní diváckou základnu.

I největší americké hvězdy přitom musely dlouho čekat, než dostaly privilegium pořadu se svým jménem v názvu a štědrým kontraktem, jenž oceňuje jejich hodnotu pro sledovanost mateřské stanice. Už zmíněný John Oliver začínal v roce 2006 jako „britský korespondent“ v show Jona Stewarta. V létě 2013 ji mohl po osm týdnů moderovat. Od dubna 2014 začal vysílat vlastní pořad na HBO, a to zprvu na základě dvouleté smlouvy. Ještě delší byla cesta Stephena Colberta, který začínal v roce 1997 v Daily Show na stanici Comedy Central jako jeden ze čtyř přispěvatelů, pak ji začal moderovat, od roku 2005 měl svou parodickou show The Colbert Report a v dubnu 2014 přebral otěže prestižní Late Show od Davida Lettermana.

Nejvytrvalejší českou adaptaci amerických late night shows u nás už deset let představuje týdenní Show Jana Krause na televizi Prima. Z amerických show si půjčila natáčení před publikem, systém tří hostů, inspirovala se i dekoracemi včetně typické červené pohovky a nechybí ani úvodní přehled zajímavostí s krátkým komentářem.

Kvůli nižším rozpočtům však musí v Česku moderátor mnoho věcí zvládnout sám nebo jen s nejbližšími kolegy, zatímco Američané si mohou dovolit velkorysé zázemí tvůrčích štábů v New Yorku nebo Los Angeles. Při rozhovorech s hosty američtí moderátoři improvizují, ale „jejich“ úvodní monology nebo úderné vtipy typicky vznikají v hlavě scenáristů. Při koronavirové krizi se však popravdě ukázalo, že bez kontaktu s publikem ve studiu některé glosy nevyzní tak vtipně, a moderátoři se museli obejít bez okamžité zpětné vazby, která přispívá k celkové atmosféře jejich pořadů.

Na druhou stranu bylo zábavné pozorovat, jak se jednotlivé pořady vyrovnaly s hygienickými a zdravotnimi regulacemi v různých státech USA, kde se natáčely. Zákaz konání velkých akcí znemožnil využívat tradiční studia a sály, na každodenní fungování štábů pak dopadla regulace cestování nebo nařízení o povinné vzdálenosti mezi spolupracovníky na place. Většina rozhovorů tedy nově probíhala na dálku a moderátoři buď natáčeli u sebe doma, nebo v prázdných studiích jen s nejnutnějším personálem.

Nic takového dosud late night shows nezažily. Bezprostřední reakce publika je přitom pro moderátory nutnou součástí hry, protože při vlažné odezvě mohou některé segmenty pohotově zkrátit anebo úplně vynechat. Místo potlesku a smíchu jsou ale najednou znělky a předěly a při rozhovorech vznikají prodlevy kvůli rychlosti internetového připojení.

Moderátor Jimmy Kimmel, zvyklý 17 let na pohodlí hollywoodského studia, najednou vítal diváky stanice ABC u sebe doma v luxusně zařízeném obýváku, kde si na vlastním gauči povídal přes monitor s hosty připojenými na videokonferenci. Na internet se ve své domácí pracovně musel spolehnout i moderátor Conan O’Brien, a to dokonce i tehdy, když dělal rozhovor s komikem Adamem Sandlerem, který přitom bydlí ve vedlejším domě. Epidemiologické zásady jiné řešení nedovolovaly.

Jiní autoři vytěžili domácí zázemí na maximum. A tak Jimmy Fallon na stanici NBC zapojil do vysílání celou rodinu. Manželka se chopila kamery, dcery pomohly s pravidelnými rubrikami. Fallonovi dokonce „přistihli“ na verandě svého psa Garyho, jak si v karanténě přes aplikaci Zoom telefonuje s kamarádem-ještěrkou. Dovedně sestříhané záběry na dálku nadabovala Fallonova kamarádka, herečka Drew Barrymore.

Právě podobné skeče, komediální vstupy a improvizace odlišují late night show od talk show. Scénář late night show pracuje s aktuálním děním a komediálními dotáčkami. Naopak talk show, jíž se v České televizi věnuje například Karel Šíp ve Všechnopárty, je v nejkonzervativnějším pojetí předtočený formát, který by se klidně obešel bez obrazu, protože z televizního pohledu se v něm nic neděje. Režie jen střídá záběry na hosty. Pro Američany by to bylo příliš usedlé: první zásada showbyznysu je, že se na obrazovce pořád musí něco dít a všechny segmenty spolu musí přirozeně ladit.

Milionoví moderátoři

Mezi tradiční zaklínadla českého televizního byznysu patří, jak na co nejlevněji pořízeném pořadu vydělat co nejvíc. Mohlo by se zdát, že late night show je z tohoto pohledu ideálním řešením. Co může být levnější, než natáčet publikum tleskající komikovi a jeho kamarádům ve stálých kulisách? Vždyť to byl základní princip pořadů Jaromíra Soukupa na televizi Barrandov. Rozdíl je však v kvalitě provedení, která se pak pokryje výnosy z reklamního času.

Late night show ve skutečnosti stojí dost peněz, protože nespoléhá jen na studio, ale i na reportážní nebo komediální vstupy. Když se před několika lety NBC rozhodla přesunout natáčení show Jimmyho Fallona z Kalifornie do New Yorku, dělala to mimo jiné kvůli optimalizaci nákladů. Využila totiž daňové pobídky, díky nimž ušetřila při produkci pořadu přes 20 milionů dolarů ročně. Podle tehdejších údajů vyšlo natáčení show na více než 75 milionů dolarů za rok – a to bez honoráře hlavní hvězdy.

Do exkluzivního obsahu se stanice nebojí investovat. Díky tomu mohl například John Oliver ze stanice HBO vyrazit na rozhovor s tibetským dalajlamou, několikrát za sezonu jeho pořad zpestří obří komparz v revuálních vystoupeních a pro předtáčky vznikají nákladné rekvizity, s nimiž potom štáb cestuje třeba i do Japonska.

Divákům se to líbí, kromě podobných nápadů však sledovanost ovlivňuje i zvolené téma večera. Oliverův koronavirový speciál z letošního dubna přilákal milion lidí, dosud nejvyšší počet za celou sezonu. Dlouhodobým lídrem sledovanosti late night show je však každodenní pořad Stephena Colberta na CBS, který si zapínají více než tři miliony diváků. Jeho konkurenti Jimmy Fallon (NBC) a Jimmy Kimmel (ABC) mívají i o milion nižší sledovanost. Pro pořady, které se vysílají v půl dvanácté v noci, je to velmi slušný výsledek, navíc další pozornost přitahují na sociálních sítích. Moderátoři si díky tomu mohou vyjednat velmi dobrý roční příjem, obvykle se pohybuje mezi 10 a 20 miliony dolarů za rok.

Přímý souboj pořadů ukazuje, že divákům víc vyhovuje politický tón Colbertova pořadu. Moderátora také znají z několika volebních speciálů. Inteligentní politická satira má navíc odezvu u inzertně zajímavých mladších diváků.

Komedianti navážno

Stephena Colberta, Jimmyho Kimmela nebo jejich dalšího kolegu z kabelové televize HBO Johna Olivera spojuje to, jak obratně míchají hořkosladký koktejl důkladně zpracovaných společenských témat a odlehčujících glos. Colbert, devítinásobný držitel televizní ceny Emmy, je dlouhodobě oceňovaný i za to, jak provází diváky volebními speciály při prezidentských volbách. Nejvíc zaskočený byl po těch posledních: jako by stále nemohl uvěřit, že se muž, kterého mimo jiné také zpovídal ve své late night show, opravdu stal prezidentem.

Pro CNN prohlásil, že by už nikdy v životě rozhovor s Donaldem Trumpem nedělal, protože by nedokázal udržet dekorum a respekt vůči prezidentskému úřadu. Stejně jako Jimmy Fallon lituje, že realitního magnáta vůbec kdy pozval do své show a pomohl ho tak v předvolebním období zviditelnit díky žertovnému rozhovoru.

Na jednu stranu mohou zábavné prvky zajistit pozornost jindy opomíjeným a složitým problémům, zároveň ale není v moci každodenního pořadu, aby téma popsal skutečně do hloubky. V tom má oproti svým kolegům výhodu právě John Oliver, jehož show se vysílá jen jednou týdně a soustředí se na jedno téma. V každodenních shows se nejdůležitější problém probírá pouze v úvodním moderátorově monologu.

Monology pak často rezonují v dalších médiích. Jimmy Kimmel před třemi lety zaujal ve svém pořadu mimořádně emotivním osobním projevem. Po masové střelbě v jeho domovském Las Vegas se vymezil vůči nefunkční kontrole držení zbraní a jejich snadné dostupnosti.

„Když nás napadne někdo s plnovousem, hned zařídíme odposlechy telefonů, zavedeme cestovní omezení, postavíme zdi a vůbec přijmeme jakékoliv opatření, které zařídí, že se to už nestane. Ale když si Američan koupí zbraň a pozabíjí jiné Američany, prý s tím nemůžeme nic dělat,“ říkal se slzami v očích. „Modlitby nestačí. Tlačte na kongresmany, ať něco udělají,“ dodal v monologu, kde se zároveň omluvil, že i zábava někdy musí ustoupit vážnému tématu. Politickými postoji a komentáři se v segmentu late night shows asi nejvíce proslavil Jon Stewart, jenž se za dobu vysílání svého pořadu musel vyrovnat mimo jiné s teroristickými útoky v září 2001. Jeho tehdejší šokovaný projev dodnes patří mezi často citované ukázky. V civilním životě se Stewart posléze stal aktivním zastáncem výsluh pro záchranáře, kteří tehdy v New Yorku zasahovali.

Na problematická místa americké společnosti s oblibou upozorňuje i zmíněný John Oliver ve svém nedělníku Last Week Tonight. Každé vydání začíná glosovaným přehledem politického dění nebo zvláštností z mezinárodního dění. Pak se Oliver přesune k hlavnímu tématu týdne – a model, kdy po uvolněném smíchu mrzne úsměv na rtech, se ukázal jako velmi funkční. Jeho show, kterou HBO nabízí i s českými titulky, se vysílá po celém světě.

Přestože je americký kontext někdy složitý na pochopení, závažnost témat je zřejmá i bez pochopení některých narážek. Oliver však nechce o problémech jen mluvit, aktivně se zapojuje do jejich řešení. V roce 2016 jeho pořad pomohl zhruba devíti tisícům lidí, když od věřitelů odkoupil jejich dluhy. Stálo to 60 tisíc dolarů, ale objem pohledávek byl kolem 15 milionů dolarů. Oliver ve svém týdeníku popsal, jak se s nesplacenými účty za nemocniční péči obchoduje a jak slouží k vydírání lidí, kteří si nemohli dovolit zaplatit důležité zákroky. A protože show must go on, vzápětí symbolicky udeřil do obřího červeného tlačítka a všechny tyto dluhy jako nový věřitel odpustil.

Když měla v září 1954 na NBC premiéru vůbec nejdéle existující late night show, The Tonight Show, moderátor Steve Allen na začátku upozornil diváky, že „pořad potrvá celou věčnost“. Tehdy tím narážel na víc než hodinu a půl dlouhou stopáž. Ale také mimoděk vystihl trvanlivost celého formátu. Už 66 let Amerika uléhá do postelí po vypilovaných a vypointovaných monolozích, které vyžadují mistrovství stylistiky i mistrovství přednesu. Všechno musí vypadat jako spontánní nápad, i když je to dopředu připravené a nazkoušené. Vždyť i diskusní publicistika se musí řídit pravidly zábavního průmyslu.

Příběh televize „Žena“ – muslimky nechce na obrazovce ani manžel, ani matka

Petra Procházková

Jsou mladé a velmi statečné. Neprovokují. Jen chtějí dělat práci, která je v zemi, kde se narodily, považována za nevhodnou pro ženy. Nemravnou. Sprostou a závadnou. Jsou novinářky.

Na hlavě mají vždy šátek, ale nikdy si nezakrývají tvář. Jsou fenoménem. Hrdinkami, které ale nebojují v zákopech. Afghánské žurnalistky.

Zatímco v Evropě si tváře z obrazovky zakládají na tom, že je na ulici lidé poznávají, v Afghánistánu je popularita životu nebezpečná.

Zabili Mangalovou

Stalo se to vloni v květnu. V sobotu ráno. V sedm hodin dvacet minut kábulského času. Nedaleko kábulského bazaru, kde Mína Mangalová bydlela. Vyšla z domu a přemýšlela, zda ten den stihne schůzku s vládními úředníky i přípravu zpráv o případech domácího násilí páchaného na ženách. Bylo to její téma. Znal ji celý Afghánistán, tedy ta část, která má elektřinu, a tedy i televizi. Nebo alespoň generátor. Ženy ji obdivovaly, muži se na ni rádi dívali, ale doma by ji nechtěl mít nikdo z nich.

Motocykl, který se k ní blížil po silnici, viděla už z dálky. Jeli na něm dva mladí muži. Jeden řídil a druhý začal střílet, když bylo jisté, že ji zasáhne. A že ji zasáhne několikrát.

Mangalová byla nejen slavná novinářka, která se nezdráhala hovořit z televizní obrazovky, ale i poradkyně parlamentu pro kulturu.

Deset let pracovala pro televizní kanály Airana TV, Lamar i Shamshad TV. Byla aktivní také na sociálních sítích, kde prosazovala právo žen na vzdělání i důstojné pracovní zařazení.

Kromě toho porušila jedno z nejpřísnějších afghánských tabu – rozepsala se o svém soukromí. To ženu v očích mnohých zařadilo do kategorie prostitutek, vlastizrádkyň, kacířek, ničitelek starých dobrých tradic a zásad, mezi něž patří – nikdy si nestěžovat na manžela, nepomlouvat ho ani si z něj nedělat legraci.

Mangalová totiž napsala, že ji vlastní rodina donutila se v roce 2017 vdát. Upřímně – sehnat manžela pro osobu s tak nevalnou pověstí byla fuška. Rodiče se zapotili, ale dokázali to. Jenže Mangalová o chotě, který jí měl dodat na vážnosti, zkrotit ji a pomoci jí ke kupě dětí, nestála. Vzpouzela se tak dlouho, až v květnu roku 2019 dosáhla věci nevídané – rozvodu z důvodů absolutního neporozumění mezi manželi. Kdyby byl narkomanem nebo pil alkohol, popřípadě byl neplodný či si našel novou manželku, se kterou by ta původní nesouhlasila, rozvod by byl afghánskou společností tolerován. Ale tohle? Jaké neporozumění?! Žena nemá co rozumět muži, ta ho má přece poslouchat a vzhlížet k němu!

Jenže Mangalová byla novinářka.

Po rozvodu tok nenávistných a výhrůžných vzkazů zesílil. Věděla, že je v ohrožení. Věděla to i policie. Přesto nechala ženu zcela bez ochrany.

Po její smrti se na sociálních sítích rozbujela divoká diskuse. A objevilo se velké množství i takovýchto příspěvků, jaký napsal pan Ilchom Ibragimov: „Tak především se neměla motat do politiky. Otrávena evropskou ideologií se snažila do toho zatáhnout i další. Opravdová muslimská žena nemá výraznou roli, a rozhodně nemá šťourat do státnických věcí.“

Mnozí dali za pravdu policii, která usoudila, že s Mangalovou si to vyřídil ponížený bývalý manžel. A že se mu nelze divit.

Důstojnice ano, zpěvačka a novinářka ne

„Zan“ znamená persky žena. Zan TV je projekt, který otřásl přesvědčením většiny afghánských mužů, že ženy mají vařit, rodit děti, vychovávat je, vázat koberce, uklízet, možná učit holčičky číst a psát, když už si někdo opravdu myslí, že to je nutné. A také pracovat na ženských odděleních nemocnic. To ano. Protože podstatná část Afghánců nedovolí, aby jejich manželce lékař třeba jen změřil tlak. Natož aby provedl gynekologické vyšetření. Takže ženy-lékařky jsou vítány.

I političky jsou občas tolerovány jako nutné zlo, které má ukázat světu, že Afghánistán je moderní země, která sice pobírá objemné balíky finanční pomoci ze Západu, především z USA, ale za to se snaží vyhovět požadavkům genderové rovnosti.

Nakonec, v afghánském parlamentu je žen více než v tom českém, neboť tam zavedli kvóty a přesný počet křesel musí být obsazen poslankyněmi.

Ti nejpokrokovější afghánští muži připouštějí, že by ženy mohly dokonce i řídit automobily. Ono se to při nákupech hodí. Nakonec i v armádě je sem tam nějaká důstojnice. Ale novinářky? Tady je přítomnost žen podle zdrcující většiny afghánské společnosti dost zbytečná.

Novinářky, zpěvačky, moderátorky, to všechno jsou profese řazené mnohými obyvateli do kategorie „sprostých“, nevhodných, na škále mravnosti těsně nad prostitucí.

Příbuzní se také bojí o život

Chotira Ajubiová je svobodná. Pracuje jako produkční ranních programů v Zan TV. Je jí teprve čtyřiadvacet let. Měla štěstí. Rodina její rozhodnutí respektovala a přijala i těžký osud – zostuzení v očích mnohých spoluobčanů. „Samozřejmě se bojí, jaké to všechno bude mít pro náš rod důsledky,“ přiznává Ajubiová. „Je to strašně nebezpečné… Jakýkoliv můj krok, můj výrok, kritika někoho mocného nebo vyslovení nesouhlasu mě mohou stát život.“

To, za co bojují novinářky, které se před pár lety rozhodly založit vlastní televizní kanál, se z evropské perspektivy může zdát nicotné. Za právo chodit do školy, za právo chodit do práce, za právo hlasovat podle vlastního uvážení ve volbách a nenechat se manipulovat muži. Nejen těmi z vlastní rodiny ovšem.

„Žijeme ve společnosti, kde žena každý den musí dokazovat, že je taky člověk… V jiných zemích ženy mohou ovlivnit politická rozhodnutí, ale v Afghánistánu žena nevládne ani vlastním životem,“ říká Ajubiová.

Tresty pro ženy, které nerespektují staré tradice a zákazy, jsou velmi kruté. Ne, nemají oporu v zákoně. Ani o nich nerozhoduje soud. Jde o lynč. Obyčejný lynč organizovaný buď vlastní rodinou, rozzlobeným davem, nebo některou z fundamentalistických skupin. Policie zpravidla pachatele takových činů nenajde, protože se o to ani nesnaží. I ona je řízena a ovládána muži.

Verdikty soudů, kde také v roli soudců sedí výhradně muži, jsou často k takovým genderově motivovaným útokům shovívavější než k běžným zlodějům. To se podle žen ze Zan TV nezmění, dokud nebudou mezi soudci i ženy. Zatím je na to dobré alespoň poukazovat ve svobodných médiích.

Ajubiová ještě nemá manžela, a tak je vlastně svobodnější než její vdané kolegyně. Nevýhodou je, že si partnera bude těžko hledat. Mnoho lidí v Afghánistánu založení Zan TV neschvaluje a těmi, kdo v ní pracují, opovrhují. Určitě by takové veřejně známé ženě „slušná afghánská rodina“ nedala svého syna.

„Těžko říct, zda budu moci pokračovat ve své práci, pokud se vdám,“ připouští Ajubiová.

Mzda se neřídí pohlavím

To, že v Afghánistánu vznikla Zan TV, tedy televize Žena, je zázrak. A výsledek neuvěřitelné statečnosti několika Afghánek. Šestnáct let poté, co bylo v Afghánistánu svrženo fundamentalistické hnutí Tálibán, které ženy pokládalo za majetek mužů a bičovalo je jen za to, že vyšly na ulici bez mužského doprovodu, si Afghánky vybojovaly vlastní televizní kanál.

I teď je pro ně ale veřejné vystupování v roli novinářek rizikem. Nehrozí jim jen ostuda. To, že se veřejně prezentují jako žurnalistky, je ohrožuje na životě.

A to přesto, že jim stejná práva jako mužům zaručuje afghánská ústava přijatá za asistence USA. Nikde také není deklarováno, že ženy mají mít nižší platy. Přesto mají. Afghánská novinářka za svou práci dostává v průměru 10 tisíc afghání (127 USD), muž 17 tisíc afghání (216 USD), říká reportérka Zan TV Chalida Rašídová. Ale to už je v afghánské realitě spíš marginálie, která ostatně není vyřešena ani v mnohem technologicky rozvinutějších zemích, než je Afghánistán.

Nicméně právě první ženský kanál v historii Afghánistánu tuto nespravedlnost napravil – tady výši mzdy neurčuje pohlaví, ale schopnosti a pracovní výsledky.

Zan TV je i v rámci ostatních islámských zemí něco velmi výjimečného. Třeba také proto, že ukončila éru, kdy příběhy o zemi pod Hindúkušem vyprávěli jen muži. Třeba i příběhy o ženách. Tak, jak je viděli vousatí, černoocí muži se snědou tváří.

Bude teď všechno jinak?

Změny v reálném životě ale za těmi ústavními dost pokulhávají. Dvacet let od chvíle, kdy do země přišla mezinárodní vojska vedená armádou USA, za nimiž následovali poradci, asistenti, finančníci, ekonomové, experti na státní správu a diplomaté, se stále s ženami zachází jako s majetkem mužů.

Západ se snažil přeonačit Afghánistán k obrazu svému.

Naučil Afghánce používat mobily, bankomaty, kupovat si letenky online.

Prastaré tradice ale západnímu vlivu odolávají. Žádná ústava afghánské muže zatím nepřesvědčila, že ženy mohou novinářské řemeslo vykonávat stejně dobře jako muži. A hlavně, že mohou mít názor, hovořit zasvěceně o politice, objevovat se na obrazovce.

V roce 2015 britsko-americká novinářka Amie Ferris-Rotmanová vymyslela a uvedla do života projekt Sahar Speaks. Cílem bylo vyškolit reportérky, které by mohly pracovat i pro zahraniční média – v angličtině, s dostatečnými profesními a technickými znalostmi. Podařilo se najít třiadvacet statečných. Dnes je projekt z bezpečnostních důvodů pozastaven. Jeho absolventkou je ale třeba Alia Rajaiová, která pracuje jako reportérka a producentka perskojazyčného vysílání britské BBC.

Sarah Fetratová založila v Kábulu vlastní filmovou společnost. Fotografky Tahmina Saleemová a Mariam Alimiová se uplatnily i na mezinárodním televizním kanálu Al Jazeera.

Nejodvážnější krok ze všech ale učinily americké New York Times – přijaly do funkce zpravodajky v Afghánistánu v anglickém jazyce Zahru Naderovou. Také absolventku Sarah Speaks.

Chceme vyprávět své příběhy samy

Frišta Aslamzadová, reportérka televize Zan z provincie Parwan, tvrdí, že velmi důležité je, aby se ženy-novinářky dostaly k práci pro zahraniční média. Ta vytvářejí obraz Afghánistánu ve světě. Často prý úplně pokřivený. „Přišli do Afghánistánu s už hotovým negativním obrazem naší společnosti,“ říká Aslamzadová. „Chceme ukázat, že je tady víc než primitivní hrůza a násilí. Chceme ukázat, že umíme i investigativní žurnalistiku.“

Aslamzadová se snaží získat místo afghánské zpravodajky některé z renomovaných světových agentur. Ví ale, že často nad ní zvítězí muž, který sice nemá akademické vzdělání jako ona, ale jen prostý kurz tvůrčího psaní, zato se zdá být cizincům praktičtější. Na cestách s ním nejsou potíže, slouží i jako bodyguard, řídí auto.

Jenže žena má v afghánské společnosti jinou novinářskou přednost: může tam, kam silnější pohlaví nevpustí – do ženských kolektivů, do rodin, kde muž odmítá svou manželku ukázat komukoliv jinému než sobě a svým dětem, do vesnic, kde přítomnost cizího muže vyvolá takové pozdvižení, že všechny ženy od pěti let výše uprchnou do úkrytů.

Afghánské novinářky už nechtějí, aby zprávy o nich podávali, jak říkají kolegům ze Západu, „bílí spasitelé“. Chtějí to být ony samy, kdo bude psát reportáže i komentáře pro čtenáře v Evropě i USA.

Za vlády Tálibů nesměly dívky chodit do školy ani se jinak vzdělávat. Až na výjimky nesměly pracovat. I za ten nejmenší prohřešek byly fyzicky trestány tzv. mravnostní policií. Například když byly přistiženy na ulici bez doprovodu manžela, bratra, dospělého syna či otce, byly zbity. Když byly nařčeny třeba z nevěry, byly ukamenovány. Na kábulském stadionu se odehrálo i několik veřejných poprav žen, které tálibové označili za cizoložnice.

Největší odvahu v Afghánistánu nemusí prokázat novinářky, které jezdí do nebezpečných oblastí, píšou o korupci v nejvyšších politických patrech nebo se věnují investigativní žurnalistice, ale ty, které se na obrazovce objevují s odhalenou tváří. Nejenže je často ze svého středu vyobcuje vlastní rodina. Těžko si hledají manžela, který by takovou ambiciózní choť vedle sebe snesl. Ale jsou terčem urážek, výhrůžek, někdy i fyzických útoků. Riskují svůj život.

Jednatřicetiletá Chusnija Muchakiková, redaktorka zpráv, vystudovala kábulskou univerzitu a novinářkou chtěla být od dětství. Devět let se věnuje této profesi. Teď pracuje v týmu, kde je většina žen. Muži zastávají jen ty profese, na které se nepovedlo najít ženu. „Mají na starosti pouze technické věci,“ pochvaluje si Muchakiková. Ideologie kanálu, obsah a zaměření, v neposlední řadě mzdová účtárna, to vše je plně v rukou žen.

„Naším největším problémem je bezpečnost,“ říká Muchakiková a připouští, že i muži-novináři často dostávají výhrůžky. Ženy ale mnohem častěji. „Žijeme v tradičním, náboženském, mužském společenství, kde mají muži více práv než my. Proč by měli měnit své názory? Tento stav jim vyhovuje.“

Rodina Muchakikové její volbu neschvaluje. Ale ani ji za ni nechce trestat. Rodiče, zvláště její matka, jsou spíš hrůzou bez sebe a obávají se, že hněv konzervativců a fanatických obhájců tradičního islámu zasáhne nejen Muchakikovou, ale celý rod. „Máma mě každý den přemlouvá, abych se na žurnalistiku vykašlala. A našla si práci, která není tak nebezpečná. Bojí se o mne, protože ví, co se mi může stát.“

Novinářka odhalila obchodníky s lidmi

Sabija Buruandová je čtyřiadvacetiletá sportovní redaktorka. Novinářky a sportovkyně mají něco společného – kromě soutěživosti i to, že obě jsou v Afghánistánu pokládány za tak trochu poběhlice.

Buruandová ale přišla do Zan TV hned, jak se doslechla, že takový televizní kanál začíná vysílat. Měla stejnou motivaci, jako většina kolegyň – vytvořit si možnost ovlivňovat situaci v zemi a to především situaci žen.

„Moje rodina nebyla proto, protože věděla, že to je ženský kanál. Většina pracovníků jsou ženy. Problém by ale u nás byl, kdybych šla pracovat do instituce, kde je většina mužů, se kterými bych se musela setkávat,“ myslí si Buruandová.

Pracovat v mužském kolektivu, s odhalenou tváří, je pro Afghánku z „dobré rodiny“ prakticky vyloučené. Z tohoto hlediska je Zan TV vlastně nezávadná. Mužům vadí něco jiného – že se jim ženy pletou do „jejich řemesla“. Že strkají nosy do politiky a ohrožují po staletí vyzkoušený a fungující model, kdy slabší pohlaví poslouchalo, silnější rozhodovalo.

Pár úspěchů už afghánské novinářky mají za sebou. Například sedmadvacetiletá Šekila Ibrahimkhailová v sérii investigativních článků vloni odhalila černý trh s mladými dívkami, které jsou nabízeny mužům, často i ze sousedního Pákistánu, na bazaru ve východoafghánském Džalalabádu. Za v Afghánistánu nevídaný úspěch je možné považovat fakt, že vláda po zveřejnění těchto informací sama zahájila vyšetřování. Nikoliv novinářky, ale obchodníků s lidmi.

Fundamentalistický režim tálibů padl v roce 2001 a jednou z nejdůležitějších svobod, kterou poté Afghánistán získal, byla svoboda slova. Vznikla nová, soukromá média, brzy se přidaly internetové projekty. A druhým výdobytkem byl návrat alespoň části žen a dívek do škol.

Bezpečnostní situace se sice v posledních letech zhoršuje, ale Afghánky, zdá se, si už nenechají svou příležitost vzít. Zatím v médiích pracuje zdrcující většina mužů, ale už také kolem dvou tisíc žen.

Reportérky, které rozkryly kauzu Weinstein a zažehly globální hnutí

Dominika Píhová

Když reportérky deníku New York Times dokončovaly svůj první článek v kauze Harvey Weinstein, neměly ohledně jeho dopadu velká očekávaní – možná někdo zavtipkuje na předávání Oscarů? Jejich novinářská práce ale vyústila v mnohem víc než pár narážek na jednom galavečeru. Otřásla Weinsteinem, Hollywoodem i společností a zažehla globální hnutí, které dalo milionům lidí pocit, že jejich příběhy sexuálního obtěžování a násilí jsou konečně slyšet.

O nevhodném chování Harveyho Weinsteina k ženám se v showbyznysu šuškalo roky, málokdo si ale dokázal představit, o jak rozsáhlý a až metodický jev jde.

Obvykle to začalo pozváním do hotelového pokoje, ať už pod záminkou většího soukromí pro pracovní setkání, debaty o budoucnosti talentovaných hereček, či čtení scénářů s mladými asistentkami, které chtěly začít kariéru v Hollywoodu.

Vždy šlo o mladé ženy, které k producentovi vzhlížely a věděly, jakou moc s sebou jméno Harvey Weinstein nese. Občas je překvapil nahý, jindy prosil, ať mu ženy pomohou s výběrem oblečení. Mnohé žádal o masáž nebo ji naopak nabízel. Některým navrhoval společnou sprchu anebo ženy vybízel, aby se aspoň dívaly, jak masturbuje. Na odmítnutí reagoval sdělením, že to jiným, dnes úspěšným ženám nevadilo, a výměnou za sexuální styk sliboval kariérní růst i slávu.

Když si některé z nich na jeho chování stěžovaly, ať už právníkům, policii, nebo nadřízeným ve Weinsteinových společnostech, spíš než zastání nebo pomoci se dočkaly tučného mimosoudního vyrovnání a propisky připravené k podepsání smlouvy o mlčenlivosti.

Podobné příběhy v různých variacích zažily desítky žen, přesto dekády Weinsteina v jeho chování nikdo nezastavil. To se změnilo až 5. října 2017, kdy deník New York Times vydal měsíce připravovaný článek o známém filmovém producentovi, opakujících se obviněních ze sexuálního obtěžování a mimosoudních vyrovnáních, která taková obvinění měla navždy smést ze stolu.

Byl to text, který znamenal konec jednoho z největších veřejných tajemství Hollywoodu a odstartoval hnutí, jež zásadně redefinovalo debatu o sexuálním obtěžování po celém světě.

Hollywood a jeden rukopis

Článek o 3300 slovech i všechny následující byly výsledkem několikaměsíční práce dvou investigativních novinářek – Jodi Kantorové a Megan Twoheyové. Svědectví, informace a fakta získaly skrze řadu rozhovorů s herečkami a současnými i bývalými zaměstnanci Weinsteinových firem, jejichž výpovědi podepřely právními dokumenty i firemními záznamy.

Poté co deník New York Times na jaře roku 2017 popsal, jak známý americký politický komentátor a novinář Bill O’Reilly zaplatil šesti ženám bezmála 50 milionů dolarů v souvislosti s žalobami kvůli sexuálnímu obtěžování, novináři ve známém americkém deníku se začali ptát: Existují další muži, kteří tímto způsobem něco takového skrývají?

Jodi Kantorová se to rozhodla zjistit. V minulosti pokrývala politické kampaně, sledovala cestu Baracka a Michelle Obamových z Chicaga do Bílého domu a později napsala také životopis bývalého prezidenta USA. V roce 2006 popsala nerovnosti, kterým čelí kojící matky v nízkopříjmových zaměstnáních. Od roku 2013 se pak Kantorová ve svých článcích věnovala zkušenostem žen a zaměstnanců pracujících v korporacích a institucích napříč USA, od Starbucks a Amazonu až po Harvardovu univerzitu.

Když se však v roce 2017 rozhodla najít odpověď na výše zmiňovanou otázku, její práce ji zavedla do naprostého neznáma – Hollywoodu. Herečka Rose McGowanová v té době připravovala knihu, ve které popisovala, jak ji Weinstein údajně znásilnil. O rukopisu se reportérka Kantorová brzy dozvěděla, a tak měla první stopu.

Po několika konverzacích s McGowanovou přinesla vše, co našla, na stůl své dlouholeté editorce Rebecce Corbettové, která se stejně jako Kantorová obávala, že s jedním příkladem snadno sklouznou do článku ve stylu „ona říká to a on zase tohle“, tým Rose a tým Harvey.

Jenže McGowanová se svěřila nejen s tím, že dostala vyrovnání a podepsala smlouvu o mlčenlivosti, ale otevřeně přiznala, že je víc žen jako ona a problém není pouze Harvey Weinstein, ale celý systém, ve kterém se mlčenlivost obtěžovaných žen vykupuje tučnými sumami peněz.

Corbettová i Kantorová věděly, že se musí dostat mnohem dál – a s tím jim měla pomoct reportérka Megan Twoheyová.

Z rodičovské pro Pulitzera

V té době byla Twoheyová čerstvou matkou na rodičovské. Do New York Times přišla v roce 2016, kdy se snažila zjistit, zda chování Donalda Trumpa k ženám někdy překročilo zákonné či etické limity.

Předtím více než deset let psala o sexuálních zločinech a obtěžování. V Chicago Tribune například popsala, jak policisté okrádají oběti znásilnění o šanci na spravedlnost, když zatajují důkazní materiály. Později odhalila černý trh s adoptovanými dětmi, z nichž některé skončily v rukou sexuálních predátorů.

Když jí volala o radu, Twoheyová nabídla své zkušenosti s obětmi sexuálního násilí a s tím, jak je přesvědčit, aby s novináři promluvily. „Nemůžu změnit, co se vám stalo v minulosti, společně ale možná dokážeme využít vašich zkušeností k tomu, abychom ochránily ostatní,“ zněla věta, kterou při své práci říkávala obětem a o kterou se s Kantorovou podělila.

Twoheyová doposud pracovala s příběhy obyčejných žen a celebrity typu Ashley Judd či Gwyneth Paltrow si jen těžko dokázala představit v pozici obětí. Kantorová ji ale přesvědčila – pokud se to děje i těmto ženám, co se musí dít těm, které takovou slávu a moc nemají, popsaly svou debatu později v knize She Said: Breaking the Sexual Harassment Story That Helped Ignite a Movement, v níž rekapitulují celou kauzu a popisují detaily svého pátrání.

Zatímco Twoheyová začala hledat důkazy, které by příběhy žen potvrzovaly, v archivech, mezi právními dokumenty, firemními výpisy a účetnictvím, Kantorová se snažila spojit s co nejvíce ženami Hollywoodu, které s Weinsteinem spolupracovaly a usmívaly se po jeho boku na červených kobercích.

Problém byl, že ani jedna z reportérek nikoho mezi slavnými neznala. Netrvalo ovšem dlouho a obě pochopily, že nejde pouze o celebrity, ale také zaměstnankyně Weinsteinových společností. Obvinění se táhla od 90. let až po současnost. Obě novinářky věděly, že musí mít jména, záznamy a důkazy, aby mohly dokázat, že šlo o opakující se vzorec chování. To se ukázalo problematické především kvůli smlouvám o mlčenlivosti, které ženám bránily jejich příběhy s kýmkoliv sdílet.

Nájemní agenti a nechtěná publicita

Překážek ale na reportérky čekalo víc. Když už se podařilo navázat kontakt s ženami, které pro Weinsteina pracovaly, žádná nechtěla sdílet svůj příběh na záznam, alespoň ne sama – „kdyby se přidaly další, půjdu do toho taky“, znělo často na druhém konci telefonní linky. Zachování anonymity bylo zásadní, nikdo nechtěl jít proti filmovému gigantovi sám, zároveň o sobě mezi sebou jednotlivé ženy nevěděly.

Druhou možnou překážkou byl samotný Weinstein a jeho vliv. Už když Kantorová a Twoheyová s kauzou začínaly, zavolal si je k sobě šéfredaktor Dean Baquet. „Vždy předpokládejte, že vás někdo sleduje. V telefonních rozhovorech mluvte tak, jako by byl každý z nich nahráván,“ varoval redaktorky.

S Weinsteinem měl zkušenosti už z roku 2014, kdy deník recenzoval divadelní produkci muzikálu Finding Neverland, který byl uveden v massachusettském Cambridge. Weinstein rozzlobeně volal šéfredaktorovi a vydavateli s tím, že v deníku nechává nemalé peníze za inzerci a recenze vyjít nemá.

Když se muzikál v roce 2015 dostal na Broadway, Weinstein byl v New Yorku vyšetřován kvůli obvinění z obtěžování italské modelky Ambry Battilany Gutierrezové. Deník v té době o muzikálu připravoval velký článek a Weinstein po telefonu na kulturní editory křičel, aby nezmiňovali aktuální obvinění ani předešlé problémy muzikálu. Baquet věděl, že nyní je v sázce mnohem víc a Weinstein udělá cokoliv, aby chystaný článek nevyšel.

V rámci těchto snah si také hollywoodský producent najal soukromou izraelskou detektivní společnost Black Cube, kde mimo jiné pracují bývalí zaměstnanci Mossadu. Se zjištěním, že Weinstein uzavřel smlouvu s touto společností, přišel jako první pro magazín New Yorker novinář Ronan Farrow, který později spolu s redaktorským duem z New York Times získal za pokrývání kauzy Weinstein Pulitzerovu cenu.

Vyšetřovatelé firmy se měli nejprve pod falešnými identitami spřátelit s ženami, které filmového producenta obviňovaly, a zjistit, jaké důkazy proti němu mají. Dalším úkolem bylo poskytnout klientovi informace, které mu pomohou „zastavit publikování nového negativního článku v předním newyorském deníku“, jak bylo později řečeno u soudu s Weinsteinem.

Zmiňovaná smlouva obsahovala také dodatek o tom, že pokud se podaří publikaci článku zcela zabránit, připadne firmě bonus 300 tisíc dolarů.

Nesnáším Harveyho Weinsteina

Ačkoliv v hlavní roli celého příběhu stojí převážně ženy, které se svěřily se svými někdy i roky zamlčovanými zkušenostmi se slavným producentem, zcela zásadní bylo svědectví jednoho z mužů blízkých Weinsteinovi. Tím byl Irwin Reiter. Novinářky se o jeho svědectví začaly zajímat poté, co se před nimi jeden z jejich zdrojů zmínil, že Reiter Weinsteina nesnáší.

Jako firemní účetní pracoval Reiter pro Weinsteina třicet let a sledoval chování svého nadřízeného i to, jak poškozuje celou firmu. Ačkoliv se snažil své starosti sdílet s ostatními vysokými manažery, setkal se pouze s nezájmem a přehlížením roky trvajícího problému.

Když ho reportérky oslovily, postupně se jim začal svěřovat. A byl to právě Reiter, kdo reportérkám poskytl šokující interní zprávu od jedné z Weinsteinových asistentek, která popisovala rutinní obtěžování mladších zaměstnankyň a hereček. Mimoto upozornil novinářky, které doposud pátraly po obviněních ze sexuálního obtěžování starých i desítky let, že podobné chování trvá stále, což přidalo celé kauze novou, aktuální vrstvu.

Promluvit jako první

Komplikovaná skládačka finančních vyrovnání, smluv, interních zpráv a výpovědí desítek žen a zaměstnanců z Weinsteinova okolí se pomalu rýsovala, ale jeden z nejtěžších úkolů na novinářky stále čekal – získat výpovědi žen na záznam.

Jak bylo později popsáno v knize She Said, jedním ze zásadních zdrojů celého vyšetřování byla herečka Gwyneth Paltrow, která se s reportérkami ochotně podělila o svůj příběh a pomáhala jim hledat další ženy se stejnou nebo podobnou zkušeností. Sama se ale na záznam mluvit bála – kvůli negativní publicitě i tlaku ze strany Harveyho Weinsteina. A podobně přemýšlela většina dalších.

Zásadní zlom přišel až díky herečce Ashley Judd a bývalé zaměstnankyni Weisteinovy firmy Lauře Maddenové, které jako první souhlasily s tím, že budou v článku jmenované. „Ženy o Weinsteinovi mluví už tak dlouho, je zkrátka načase začít se o něm bavit veřejně,“ vysvětlila Judd. Když své rozhodnutí být jmenována Kantorové volala, novinářka propukla v pláč a už téměř dopsaný článek běžela předělat.

Minuty před vydáním

Posledním zádrhelem před uveřejněním bylo čekání na vyjádření Weinsteinova týmu, který dostal výčet obvinění a důkazů k reakci s předstihem. Zatímco právníci připravovali vyjádření pro publikaci, Weinstein rozzuřeně volal novinářkám i ženám, které podezříval z toho, že promluvily. Když deník odmítl producentovi poskytnout více času na vyjádření, vyhrožoval, že dá exkluzivní rozhovor deníku Washington Post.

Nakonec ale ve čtvrtek 5. října 2017 v 11.41 dopoledne začala do redakce přicházet vyjádření z Weinsteinova týmu – poslední element potřebný k vydání. O 24 minut později byl článek venku.

Do druhého dne se deníku ozvalo v souvislosti s Weinsteinem tolik žen, že Kantorové a Twoheyové museli pomáhat další kolegové. Většina správní rady Weinsteinovy společnosti odstoupila, producent oznámil, že si bere volno.

Novinářkám se ozvali zástupci Angeliny Jolie a plánovali jejich setkání. Herečka Rosanna Arquette promluvila na záznam. Gwyneth Paltrow následovala. Tým deníku, který se zabýval sexuálním obtěžováním a násilím, se rozrostl.

Článek o Harveym Weinsteinovi zafungoval jako klíč k bráně do světa ututlávaných tajemství, která v sobě ženy po celém světě držely, a umožnil jim, aby o svých zkušenostech promluvily. Jméno Harvey Weinstein se stalo argumentem, proč o nevhodném chování a obtěžování nemlčet.

Boj bez konce

Na podzim 2017 miliony žen z celého světa začaly v solidaritě sdílet na sociálních sítích vlastní zkušenosti doplněné hashtagem #MeToo. Hnutí nabralo na síle a ukázalo, o jak rozsáhlý problém se jedná.

V následujících týdnech a měsících novinářkám volaly a psaly ženy, které je prosily, aby jejich příběhy publikovaly. Případům sexuálního obtěžování se začaly věnovat i jiné publikace – ne všechny se však držely zásad zodpovědné novinařiny tak jako New York Times.

Reportérské duo si tak postupem času začalo klást novou otázku: Změnil se v reakci na hnutí #MeToo systém, který vznik podobných příběhů umožňoval? „Novináři zastoupili systém tam, kde selhával, to ale není trvalé řešení,“ zamýšlely se nad svou rolí a nad tím, o kolika příbězích mohou reálně psát.

Černošská aktivistka Tarana Burkeová s iniciativou #MeToo přišla původně v roce 2006, aby pomohla šířit empatii a hojení ran obětí sexuálního násilí, zejména u žen a dívek z nízkopříjmových a menšinových komunit. Na podzim 2017 se ale hashtag stal univerzálním označením pro množství stížností, od verbálního násilí k nepříjemným setkáním.

Ačkoliv mnozí často tvrdí něco jiného, za hnutím, které rozbouřilo potřebnou společenskou debatu, stojí precizní investigativní práce dvou reportérek deníku New York Times – měsíce vyšetřování, sbírání důkazů a tajných setkání s ženami, které by si ještě před rokem 2017 nedokázaly ani představit, že by o něčem takovém veřejně promluvily, natož aby svůj příběh sdílely na sociálních sítích.

Harvey Weinstein byl v březnu tohoto roku uznán vinným ze znásilnění a sexuálního nátlaku. Soud jej poslal na 23 let do vězení. Ze sexuálního obtěžování Weinsteina do dnešního dne obvinilo více než 90 žen. Bývalý producent trvá na své nevině. Poměry s ženami měl dle svých slov po vzájemném souhlasu.

Dětská práce nebo muž umírající na AIDS. Fotografie, které změnily svět

Eliška Černá

V historii se objevila řada fotografií, které otřásly společností. Snad každý si vybaví ikonický snímek dětí s pláčem a hrůzou v očích prchajících před napalmovým útokem ve Vietnamu. Portrét znetvořené Afghánky Bibi Aishaové, kterou po jejím útěku otec vrátil násilnickému manželovi, který ji zmrzačil a nechal zemřít někde v horách. Nebo americká dvojčata po teroristickém útoku 11. září 2001 a řadu dalších. Pak jsou tu ale fotografie, které doslova změnily svět.

Sadie Pfeiferové bylo devět let, když se musela den co den místo školy a dětských kratochvílí vracet do továrny na zpracování bavlny v americkém Lancasteru. Dlouhé hodiny zakládala nitě a obsluhovala rozměrný a nebezpečný stroj, který byl téměř dvakrát těžší ona. V roce 1908 ale potkala muže, který měl změnit budoucnost všech dětí ve Spojených státech a zajistit, že už se na polích, plantážích, v továrnách, manufakturách a dolech nebudou muset dál lopotit.

Než Lewis Hine potkal Sadie, byl učitelem a sociologem na newyorské škole etiky. Své jisté místo ale v roce 1906 opustil, aby se nechal najmout Národní komisí pro dětskou práci jako investigativní fotograf. V té době už měl za sebou fotodokumentaci imigrantů přijíždějících přes moře na Ellis Island a práce ocelářů v Pittsburghu. Portrét děvčete stojícího před řadou cívek, které stejně monotónně ubíhají do ztracena jako její dětský svět, byl jedním z mnohých, na kterých Hine zachytil nuznost podmínek a náročnost dětské práce. Děti tehdy za minimální mzdu pracovaly až 14 hodin denně.

Stejný osud jako Sadie potkal ve Spojených státech na začátku 20. století téměř dva miliony dětí. Přesto se o dětské práci téměř nemluvilo a téma bylo odstrčeno na okraj společnosti, stejně jako nejchudší vrstva, ze které pracující děti pocházely.

Právě fotografie umouněných chlapců, kteří v uhelných dolech dlouhé hodiny třídili vytěžený materiál, čtyřletých „dělnic“ v továrnách na sardinky a dalších pracujících dětí, byly tím, co společností otřáslo natolik, že se o jejich podmínkách a vůbec dětské práci začalo ve Spojených státech mluvit s dostatečnou razancí. Samotný Hine vystupoval proti dětské práci i poté, co dokončil svoje cesty napříč Amerikou, ze kterých přinesl svědectví o dětské bídě, zraněních a podmínkách zachycených na fotkách.

„Jsou práce, ze kterých mají děti užitek, ale jsou také práce, ze kterých profituje pouze jejich zaměstnavatel. Smyslem zaměstnávání dětí dnes většinou není něco je naučit, ale získat za jejich práci co nejvíce peněz,“ pronesl Hine, když své snímky představoval americkým zákonodárcům. Národní komise pro dětskou práci souběžně se snahou zákonně prosadit její zákaz zajistila, aby se Hineho snímky objevily v časopisech, na plakátech a stáncích kampaně proti dětské práci.

První změna přišla ve Spojených státech už v roce 1914, kdy pětatřicet států USA přijalo zákon, který zakazoval zaměstnávat děti pod 14 let a stanovil maximálně osmihodinovou pracovní dobu pro děti do 16 let. Tento zákon snížil počet pracujících dětí téměř o polovinu. Definitivní zákaz dětské práce ale přišel až po první světové válce v roce 1938, kdy Kongres schválil nařízení, podle něhož byla minimální věková hranice stanovena na šestnáct let.

Být hladovějícím albínem v Africe

Průmyslníci, vlastníci továren, plantáží a dolů ale neviděli rádi, když se kolem dětí ochomýtal cizí člověk. Řada z více než stovky fotek zachycovala i dospělé, kteří dětské práci dozorovali. Proto Hine, aby se k dětem dostal, využíval přestrojení. V obleku prodejce biblí, pojišťovacího agenta nebo fotografa průmyslových budov získával důkazy, které měly společnost konfrontovat s každodenní realitou dětské práce a přesvědčit americké občany, aby požadovali po vládě změnu.

Hine už na začátku 20. století fotil způsobem, kterému by se dnes říkalo „skrytou kamerou“. Přesto mají jeho snímky promyšlenou kompozici a uměleckou hloubku. Reportážní fotografie, kterou známe dnes, tehdy ještě nepřicházela v úvahu kvůli dlouhým expozičním časům a seřizování aparátu. Hine se tak se svými fotkami stává zakladatelem dokumentární fotografie a předchůdcem reportážního přístupu k fotce. Rychle se pohybovat po scéně s malým fotoaparátem umožnily až přístroje typu Leica vynalezené roku 1913 Oskarem Barnackem.

První ikonické reportážní snímky a základ moderního fotožurnalismu tak pocházejí z dob španělské občanské války a velké hospodářské krize ve Spojených státech. Nejznámější ze snímků je kontroverzemi opředený republikánský voják padající nazad po zásahu kulkou, zachycený válečným fotografem Robertem Capou. Podobně známá je fotka zoufalé a hladové třicátnice Francis Thompsonové se třemi dětmi. V kompozici odkazující na Pannu Marii ji zachytila v roce 1936 fotografka Dorothea Langová krátce poté, co Thompsonová prodala pneumatiky auta, aby koupila dětem normální jídlo a nemusely alespoň chvíli jíst mrtvé ptáky.

Fotky samy o sobě sice ukazovaly hrůzy války a humanizovaly utrpění lidí, ale nevedly k nápravě. „Snímek Francis Thompsonové je spíš symbolem krize. Dorothea Langová ukázala nuznou situaci, ale ke změně nedošlo, bylo to jen zdokumentování následků krize. Oproti tomu Hineovy fotky pomohly ke změně legislativy a způsobily, že přestala být ve Spojených státech dětská práce legální,“ vysvětluje rozdíly mezi jednotlivými snímky specialista na fotožurnalistiku Filip Láb z Fakulty sociálních věd Univerzity Karlovy.

Podobně jako v Hineho případě pohnul světem a lidmi obraz veterána válečné fotografie Dona McCullina. „Být hladovějícím sirotkem v Biafře je jednou z nejpolitováníhodnějších situací, ovšem být v Biafře hladovějícím albínem je zcela nepopsatelné. I když umíral hlady, stále byl mezi svými vrstevníky terčem posměchu, urážek a byl odstrkován,“ napsal McCullin v roce 1969, když fotku devítiletého albínského Afričana zveřejnil.

Situace ve válkou zmítaném státě Biafra byla medializovaná a svět věděl o hladomoru, bombardování nemocnic i křesťanských kostelů a zvěrstvech páchaných nigerijskou vládou na kmeni Igbů, který se pokusil získat autonomii nad svým územím. Přesto to byl až McCullinův snímek, který pohnul západní společností natolik, že lidé začali tlačit na vlády, aby okamžitě jednaly. Nátlak spustil masivní humanitární pomoc a Západ vytvořil letecké mosty dodávající do zdecimované země potraviny, léky i zbraně.

Igbům to k autonomii nepomohlo, Biafra byla po čtyřech letech opět připojena k Nigérii. Společenský tlak byl ovšem impulzem pro vznik organizace Lékaři bez hranic, která dnes operuje na celém světě ve státech zmítaných válkami, postiženými katastrofami a epidemiemi. „McCullin situaci fotil s vědomím, že má snímek potenciál vzbudit pozornost, protože je velmi intenzivní. Její efekt byl nejen okamžitý, ale i dlouhodobý,“ doplňuje Filip Láb.

Červená stužka

Celosvětové hnutí, které má dodnes své významné společenské postavení, rozpoutala i fotografie umírajícího vyzáblého muže s vizáží Ježíše Krista. Dvaatřicetiletého Davida Kirbyho na smrtelné posteli obklopeného plačícím otcem a matkou zachytila v roce 1990 Theresa Frareová.

Srdceryvný rodinný portrét obletěl Spojené státy. David Kirby zemřel na následky AIDS, nemoci, která byla do té doby považovaná za neduh narkomanů a homosexuálů. Ani lékaři a vláda jí proto nevěnovali dostatečnou pozornost. Fotografka ale přinesla svědectví o tom, že se AIDS týká nejen postižených, ale i pozůstalých a že nemoc není jen problémem lidí na okraji společnosti, ale i lidí ze střední třídy, jako byl umírající muž na fotce. Nemoc tak byla poprvé ukázána jiným než skandalizujícím způsobem.

Už za rok od Kirbyho smrti skupina umělců z New Yorku založila projekt „Red ribbon“ a červená stužka se stala symbolem solidarity a účasti s lidmi trpícími touto smrtelnou nemocí. Dodnes nosí lidé na klopách malý znak upozorňující na zrádnost nemoci a jako symbol soucitu s postiženými.

K boji proti AIDS přispěla, byť kontroverzním způsobem, i oděvní společnost Benetton. Kolorovanou fotku Theresy Frareové použil reklamní stratég a fotograf Oliviero Toscani v reklamní kampani společnosti. Mnoho časopisů odmítlo reklamu zveřejnit, Kirbyho rodina ale s využitím fotky souhlasila. „Cítili jsme, že přišel čas, aby lidé zjistilis pravdu o AIDS,“ řekla tehdy Kirbyho matka Kay. Pozůstalí chtěli, aby se zvýšilo povědomí o nemoci a aby vláda urychlila vývoj nových léků.

V roce 1993, který následoval kampaň Benettonu, vytvořil prezident Bill Clinton při Bílém domě úřad pro národní politiku AIDS, který se začal tematikou aktivně zabývat, a nemoc si zasloužila i ve vládních kruzích dostatečnou reflexi.

Banální princip

Podobně překročila fotka hranice původního dokumentárního účelu v případě ikonického snímku Charlese Moora, který vyfotil v 60. letech v Alabamě začátky boje, jenž dnes pokračuje v hnutí Black Lives Matters. Moore v létě roku 1963 vyfotil v Birminghamu sérii fotek, která ilustrovala opakované střety mezi černošskými obyvateli a bělošskou mocenskou strukturou.

Na obrázku, který později využil a dále proslavil výtvarník Andy Warhol, je zachycená dobová rutinní brutalita – policejní pes vedený bílým strážníkem trhá kalhoty protestujícímu černochovi. Teprve tato fotka otevřela lidem oči a dosud váhající politici o rok později schválili zákon zaručující všem stejná občanská práva. Jak je z posledních událostí v USA vidět, postavení černošského obyvatelstva přesto dál hýbe společností.

V tomto případě nejspíš fotografie nebyla tím, co změnilo zákony a celkové nastavení společnosti – klíčovou roli sehrály sílící černošské protesty. Díky fotkám ale začaly být jednotlivé společenské problémy viditelné. To, co jim dává silnější výpovědní hodnotu než zpravodajskému textu popisujícímu události, je jednoduché sdělení, jasné pojmenování a zobrazení situace, do které se může každý vcítit a nechat se pohnout.

„To, proč všichni dodnes používají fotky, je banální princip zafixování světa, který okolo nás jinak proletí. Díky fotce si ho můžete prohlížet, jak dlouho chcete. To jim dává sílu působit,“ vysvětluji Filip Láb. Podle něj ale v novém miléniu oproti 20. století došlo k jedné změně. Díky internetu, mobilní fotografii a sociálním sítím se fotky stávají tekutějšími – zazní a hned zmizí.

Snímky, které dřív dokázaly pohnout společností prakticky ihned, dnes musí obstát v široké konkurenci. Až s odstupem let se tak dozvíme, jestli fotka Alana Kurdího, tříletého syrského chlapce vyplaveného na břehu Turecka, zůstane v kolektivní paměti a stane se symbolem uprchlické krize. Nebo jestli se nekvalitní fotka v Teheránu zastřelené Nedy Agha-Soltanové stane ikonou íránských protestů.

Co už ale jisté je, že se symbolem nové éry fotografií – těch zachycených na telefony a šířených po internetu – stane fotka novorozené Sophie Kahnové. Její otec Phillipe během porodu napsal stručný program, který přes mobilní data jeho černobílého telefonu ihned odeslal z počítače do světa dceřinu fotku pořízenou jen pár minut po jejím narození.

Svět, který nestrannost hubil a kde se novináři upalovali, zrodil Zelený tým proti bílému teroru

Magdalena Slezáková

Než se Tchaj-wan proměnil v jednu z mála demokracií v Asii, vládl mu bílý teror, nacionalistická diktatura opřená o nejdelší stanné právo na světě. Necenzurovaná novinařina neexistovala – dokud nepřišla bouřlivá osmdesátá léta a s nimi Zelený tým. Idealističtí mladí reportéři s obyčejnou domácí videokamerou, která dokázala zázraky. A dovedla zemi ke svobodě.

Někteří šéfredaktoři mají pod stolem koš na papír, jiní natažené nohy. Čeng Nan-žung tam měl tři kanystry benzinu a zapalovač. Věděl, že si pro něj přijdou, byla to jen otázka času. Copak může člověk obviněný z rozvracení státu donekonečna unikat zatčení?

Jenže on diktaturu Kuomintangu nikdy neposlouchal. Neposlechl ji, když jako student filozofie odmítl povinný kurz Sunjatsenova myšlení, ačkoli ho to stálo akademický titul. Neposlechl, když se zapojil do prodemokratického hnutí a stal se jednou z jeho hlavních tváří. Neposlechl, když ve svém týdeníku Svobodná éra žádal svobodu slova, a když ho zcenzurovali, založil hned další. Neposlechl, když volal po nezávislém Tchaj-wanu, byť mu za to při stanném právu hrozila smrt.

A neposlechl ani teď, když mu nařídili dostavit se k soudu. Místo toho se zavřel v redakci, obklopen rodinou a kolegy. Řekl, že dobrovolně nepůjde. Že než aby se nechal nespravedlivě zatknout, radši zemře. Že za správnou věc je třeba položit i život, tak jako protestující studenti v Jižní Koreji.

A když policie vzala redakci útokem, zamkl za sebou dveře šéfredaktora, sáhl pod stůl po benzinu a škrtl zapalovačem. Bylo 7. dubna 1989 a venku svěží jarní ráno, den sotva začal. Když končil, zpráva o děsivé Čeng Nan-žungově smrti už byla veřejným tajemstvím.

Lidské pochodně tchajwanského jara

Tchajwanci byli v šoku. Desítky let žili s vládním stínem nad hlavou, učili se o politice nemluvit a radši na ni ani nemyslet. Panovala představa, že když dojde na lámání chleba, strach o sebe sama bude mít vždycky navrch. Dokonce se o tom často hořce žertovalo.

Čeng Nan-žung tu představu rozbil napadrť. Upálil se v 41 letech a nezastavila ho ani devítiletá dcerka, ani milovaná manželka, kterou si doslova vydupal na nepřejícím tchánovi.

A kdyby z té představy přece jen něco zbylo, rozprášil by to 19. květen.

Toho dne se v Tchaj-peji konal Čeng Nan-žungův pohřeb. Smuteční průvod se změnil v demonstraci, zástupy lidí kráčely směrem k prezidentskému paláci. Představte si obří silnici o deseti proudech, ideální pro triumfální průvody. Koneckonců, v květnu 1989 se pořád ještě jmenovala ulice Ťie-šou, zkratka z „Ať žije Čankajšek“.

A teď si ten ohromný bulvár představte plný lidí. Truchlící demonstranti nesou Čeng Nan-žungovy portréty a protestní transparenty, rovněž hojně zastoupená policie se je snaží brzdit vodními děly a barikádami z ostnatého drátu. Najednou uslyšíte křik, hlasitější než všechno kolem, a uvidíte sloup černého kouře. Za ostnatým drátem spatříte, jak ze země šlehají plameny – načež vám dojde, že šlehají z lidského těla.

Jmenoval se Čan I-chua, patřil k nejčinorodějším aktivistům na Tchaj-wanu. A bylo mu 32 let, když sám sebe proměnil v druhou lidskou pochodeň tchajwanského jara 1989. V plamenech roztáhl paže a chvíli stál vzpřímeně, čelem k prezidentskému paláci, u sebe nápis „Narodil jsem se jako Tchajwanec a umírám jako duše Tchaj-wanu.“ Mučednictví jako burcující budíček – zrovna my Češi to dobře známe.

Slyšel Čan o Janu Palachovi? Nevíme. Ale Čengovou sebeobětí se inspiroval. „Čeng Nan-žung je velké a krásné semínko,“ řekl před svou smrtí. „Doufám, že se jím stanu i já.“

Bílý teror

Jeho naděje se vyplnila. A velkou zásluhu na tom měla obyčejná domácí videokamera. Na první pohled nenápadná, ale ve skutečnosti hrdinka demokratizace Tchaj-wanu a její možná vůbec nejdůležitější nástroj. Tam, kde svobodná média neexistovala, kde televize, rádio i tisk podléhaly diktatuře, ožila v rukou mladých novinářů, kteří chtěli pomoci své zemi.

Pero je silnější meče a video je silnější pera – zjistili to už ze své první reportáže, jíž prolomili zeď propagandy. Říkali si Lü-se siao-cu, Zelený tým. A prosluli jako jediné organizované opoziční médium za éry bílého teroru s plošným dopadem na tchajwanskou společnost.

Bílý teror je termín známý i u nás, ale pro Tchajwance má jedinečný, na vlastní kůži bolestně odžitý význam. V centru Tchaj-peje dnes najdete prostý, a o to působivější památník obětem: „Čestní a mravní lidé byli zatýkáni, zadržováni, a dokonce popravováni. Tyto tragédie vytvořily atmosféru teroru, která zachvátila celou společnost a pro lid Tchaj-wanu se stala neotřesitelnou noční můrou. Celou zemi sužovala dlouhá éra napětí a hrůzy,“ stojí na něm. Noční můra, která trvala přes čtyři desítky let.

Ostrovu od konce druhé světové války vládla Čínská nacionalistická strana alias Kuomintang, která si z něj po prohrané válce o pevninskou Čínu s Maovými komunisty udělala novou základnu. Generalissimus Čankajšek (Ťiang Ťie-š‘) tam se svou armádou přenesl také nacionalistickou ideologii Čínské republiky a spolu s ní dva ústřední principy. Zaprvé: existuje jediný legitimní čínský stát a tím je kuomintangská Čínská republika pod vládou Kuomintangu; komunistická Čínská lidová republika je nepřátelská uzurpátorka. A že teď komunisté pevninu ovládají? Nevadí. Protože – a to je zadruhé – po právu Čína pořád patří nacionalistům, a až nastane ten správný čas, dobudou ji zpátky.

V očích Kuomintangu existovali dva arcinepřátelé. Prvním byl komunista a obavy z něj byly jak pochopitelné, tak podložené. Mao Ce-tung se zprvu ušklíbal nad korejskou válkou právě proto, že si na rok 1951 naplánoval invazi na Tchaj-wan. Když Američané a pak i Číňané začali válčit v Koreji, spadl z Čankajškova srdce kámen. Ale strach z komunistů z něj nezmizel. A zůstal i strach z druhého arcinepřítele: tchajwanského separatisty.

Tchajwanci to neměli lehké ani pod japonskou imperiální správou (1895–1945) a do Číňanů z pevniny, „krajiny předků“, zprvu vkládali naděje. Těšili se na svobodu, národní emancipaci. Jenže brzy se ukázalo, že přejít z rukou Japonců do rukou Kuomintangu je jako schovat se před deštěm pod okap. Namísto prvního kolonizátora přišel druhý, namísto povinné japonštiny povinná standardní čínština a rodilého Tchajwance ve státní správě abys pohledal. Ekonomika byla v troskách, ti šťastnější od rána do večera dřeli, aby měli na jídlo, ti méně šťastní umírali hlady. Stát, respektive strana, rozhodovaly o všem.

Rozhodly také o krvavém potlačení masových protestů, jež v únoru 1947 roznítil ozbrojený zásah proti chudé prodavačce ilegálních cigaret. Výsledný masakr, tzv. incident 228 (28. únor 1947), patří k nejkrutějším v moderních asijských dějinách. Odhaduje se, že armáda Kuomintangu pozabíjela snad až 28 tisíc lidí, mnohdy velmi brutálně.

Skutečné číslo obětí se nikdy nedozvíme, je to nemožné. V roce 1949, kdy Kuomintang prchl na Tchaj-wan, vyhlásila Čankajškova nacionalistická diktatura stanné právo, které trvalo 38 let. Vyšetřování bylo nemyslitelné, důkazy včetně svědků likvidovány. Z masakru se stalo největší tchajwanské tabu.

Bílý teror a dva arcinepřátelé: koho režim vnímal jako přímou hrozbu, toho zatkli. Obvykle mučili. Nikdo si nemohl být jistý, že vyjde ven živý. Ale stanné právo mělo hlavně psychologický dopad, vzpomíná pro Deník N profesor Daw-ming Lee (Li Tao-ming).

„V 50., 60., 70. letech nás učili být zticha. Dobré je o politice nemluvit, ještě lepší nemít na ni názor. A média? Ta byla pod tvrdou kontrolou. Televize a rádia buď vlastnila, nebo aspoň provozovala strana. Redakce vedli její členové a plnili instrukce shora. Tištěné noviny na tom nebyly o moc lépe i jejich obsah určovala přísná cenzura strany.“

Bouřlivá osmdesátá

Profesor Lee ví, o čem mluví. Mediální krajina za éry bílého teroru spadá do jeho expertizy předního filmového vědce, specialisty na tchajwanský dokument. Navíc je pamětník: bílého teroru, Zeleného týmu i bouřlivých 80. let.

V „osmdesátkách“ se Tchaj-wan měnil. Stanné právo pořád platilo, pořád se věznili „arcinepřátelé“. Autoritářský režim však začínal tát. Trpěl krizí identity: Spojené státy, po léta největší opora, se za prezidenta Nixona přiklonily k Čínské lidové republice, až ji nakonec 1. ledna 1979 uznaly za jedinou legitimní vládkyni Číny. Od „svobodné Číny“, jak si Tchaj-pej ráda říkávala, se neodvrátili, stále s ní udržovali alianci a poskytovali bezpečnostní záruky. Jenže už to pro ně byl jen Tchaj-wan, nikoli Čínská republika.

Tou dobou už Čankajšek nežil a zemi řídil jeho syn Ťiang Ťing-kuo, který na sklonku života dospěl k pragmatismu. Chápal, že vláda nad Čínou je ztracena. Ale vláda nad Tchaj-wanem se udržet musí, jestli chce Kuomintang přežít a dál bránit šíření komunismu. Jedinou cestu viděl v tom, že k moci pustí i rodilé Tchajwance a trochu povolí šrouby. Tvrdé křídlo strany – kde převažovali zástupci silových složek a kam patřila i Ťiangova nevlastní matka a vdova po generalissimovi Sung Mej-ling alias slavná „Madam Čankajšek“ – se zlobilo. Ovšem bylo mu to málo platné: smířlivější měli navrch.

Ledy tak začaly tát také na mediální scéně. Strana pořád držela televizi a rozhlas, ale povolila (byť pořád cenzurovala) nové noviny a časopisy, které už nemusely mít vazby na stranu. Kolem nich se soustředilo protivládní hnutí včetně sílící politické opozice: základy Demokratické pokrokové strany (DPP), která dnes stojí v čele Tchaj-wanu.

Množily se pouliční protesty, i když politika zůstávala tabu a pořád hrozily tvrdé tresty. Vláda stále zasahovala proti protivládním aktivistům, posílala je do vězení a nejhlasitější kritiky se snažila vyštvat ze země. Ale tam, kam nemohly politické problémy, nastupovaly ty společenské. Tisíce lidí protestovaly kvůli ničenému životnímu prostředí, za práva zaměstnanců, žen nebo domorodých obyvatel. Brzy pomalu nebyl den, říká v nadsázce profesor Lee, kdy by se na Tchaj-wanu nedemonstrovalo.

Zelený tým proti propagandě

Na jedné z takových demonstrací se ocitl mladý reportér Wang Č’-čang. Stejně jako další prodemokraticky smýšlející kolegové psal pro jedny z nových opozičních novin a pomýšlel si na reportáž o hornících, kteří po důlním neštěstí žádali o spravedlivou kompenzaci. Jenže změní se něco, vrtalo hlavou Wangovi, když napíšu reportáž do našich malých novin?

A pak dostal nápad: obvolal kamarády, co měli doma videokameru, a společně vyrazili za horníky. Žádný profesionální přístroj, obyčejná kamera na domácí videa. Výsledek předčil očekávání. Rozhovory, které natočili, dokonce přebrala státní televize, a ta přitom demonstranty tradičně líčila jako výtržníky a zločince!

Wang věděl, že tohle je zlom. Psal se rok 1986 a blížily se lokální volby, jediné, kde lidé měli na (omezený) výběr, protože funkce v ústředí obsazovala strana. Takže si nachystal kameru a přibral k sobě další: Li San-čunga, Fu Taa, Lin Sin-iho. Vznikl Zelený tým.

Na vysvětlenou: zelená barva se pojila s demokratizačním hnutím, modrá patřila Kuomintangu. A Zelený tým se nijak netajil tím, na čí straně stojí. Jako novináři přísahající na nestrannost by zklamali kodex profese. Jenže oni nikdy nebyli žurnalisté v pravém slova smyslu. Spíš filmaři-dokumentaristé, reportéři v rozpolceném světě, který nestrannou novinařinu hubil dřív, než se vůbec stihla narodit.

Význam Zeleného týmu předpověděl už jeho první film, Incident na letišti Tchao-jüan. Reportáž zachytila návrat známého disidenta Sü Sin-lianga z exilu v USA, kam ho v roce 1979 vyhnal incident Formosa, drastický zátah proti prodemokratickým aktivistům.

Sü chtěl kandidovat ve volbách, jenže režim ho na Tchaj-wanu nechtěl. Zatknout si ho netroufal, bál se americké reakce. Ale obvinil ho z rozvracení státu a zakázal mu vstup do země. Jenže na letišti už čekaly tisíce Süových stoupenců a na ty zas ozbrojená policie. Zelený tým zásah natočil, rychle sestříhal reportáž a rozeslal ji prodemokratickým kandidátům ve volbách; ti ji předali dál. Odezva byla obrovská.

„Lidé napříč Tchaj-wanem najednou viděli jiné záběry, než jim ukazovala propaganda ve státní televizi. Byl to začátek nové éry, první opravdu vlivné alternativní médium. Zelený tým byl všude, kde se něco dělo,“ popisuje profesor Lee.

„Zelení“ točili protesty proti chemičce u města Lu-kang. Demonstrace za odvolání stanného práva, tehdy vůbec nejdelšího na světě. Šikanu disidentů, bití a zatýkání demonstrantů, střety protestujících farmářů s policií, stávkující dělníky i řidiče autobusů, volání domorodých obyvatel po navrácení půdy a mnoho dalšího. Třeba film o upálení Čeng Nan-žunga a Čan I-chuy: trvá 61 minut a jmenuje se Zemřít pro Tchaj-wan.

Krví neposkvrněná bílá lilie

Celkem poslal Zelený tým mezi Tchajwance přes 3000 natočených hodin, jejichž zásluhy o demokratizaci země lze jen stěží docenit. V jeho stopách šli i další, ale nikdy nedosáhli jeho věhlasu a respektu. Propagandou přesycení lidí filmy Zeleného týmu hltali, při práci v terénu jeho členy chránili před policií.

A přestože by byla chyba brát Zelený tým za nestranné novináře, černobílí nebyli. Film Svoboda vrátit se domů (1987) ukazuje zoufalství kuomintangských vojáků z pevniny, kteří na ostrov připluli v roce 1949 a od té doby jim vláda zakazovala jakýkoli kontakt s rodinou. „Stačilo napsat obyčejný dopis příbuzným nebo ho od nich dostat – a už jste podle stanného práva patřila do vězení,“ říká profesor Lee.

„Zelený tým nebyl jen politická skupina,“ dodává. „Chápali se jako součást širšího společenského hnutí. Protivládní protesty, jistě, ale také společenské problémy, ekologické kalamity. Spíš než političtí aktivisté to byli humanisté. Idealisté, pro které politika není hlavní cíl, jenom součást. Byli všude, zachytili všechny zlomové události. Nejzásadnější kronikáři své doby; nebýt jejich filmů, stěží si ji dneska představíme.“

Zelený tým fungoval do roku 1990. Rozpustil se tři roky po zrušení stanného práva, dva roky po smrti Čankajškova dědice Ťiang Ťing-kua a rok po upálení Čeng Nan-žunga a Čao I-chuy.

Pod vládou Ťiangova nástupce a rodilého Tchajwance Li Teng-chueje doba dál tála. V březnu 1990 se na rozlehlém náměstí před Čankajškovým mauzoleem v centru Tchaj-peje sešlo na 22 tisíc demonstrantů, většinou studentů. Jako ikonu si osvojili tchajwanskou lilii: tradiční symbol vytrvalosti a čisté, prosté svobody.

Devět měsíců předtím čínští komunisté utopili (nejen) studentský odpor v krvi. Nacionalisté už to udělat nemohli a vlastně ani nechtěli: místo dřívějšího násilí začali se studenty vyjednávat, naslouchat jejich požadavkům. Do prvních demokratických voleb zbývalo ještě šest let – mimochodem, vyhrál v nich Li Teng-chuej, kterého Kuomintang nakonec vyloučil jako vášnivého zastánce nezávislého Tchaj-wanu. Ale hnutí bílé lilie ukázalo, že s diktaturou je konec.

Zelený tým, který má na jejím pádu lví podíl, se před čtyřmi lety ke svým 30. narozeninám dočkal zvláštního ocenění na Tchajwanském mezinárodním festivalu dokumentárních filmů. Jeho zásluhám o svobodu země i tamní filmařinu dodnes tleskají znalci, stejně jako pamětníci. Mezi mladými Tchajwanci však tolik příznivců nemá. Mnozí o něm nikdy neslyšeli, vysvětluje profesor Lee a krčí rameny. 80. léta prý mezi žhavá témata mladé generace nepatří.

Hodně mladých zato stojí za svou nynější vládou a jejím vzdorem vůči tlaku z Pekingu. Dokládají to průzkumy veřejného mínění. Ty také ukazují, že dvě třetiny obyvatel ostrova už se identifikují jenom jako Tchajwanci, nikoli jako Tchajwanci a Číňané. Postup Tchaj-wanu v koronavirové pandemii a hongkongská krize tento trend ještě urychlily.

„Náramně zajímavé,“ usmívá se profesor Lee. „Možná jeden z mála momentů v tchajwanských dějinách, kdy Tchajwanci důvěřují své vládě. Hádám, že má slušně nakročeno. Jen slepě nepřijímat všechno, co dělá. Na vládu se musí dohlížet.“

Cesta ze sídliště, kde na něj mířili pistolí, až po rozhovor s prezidentem

Kirill Ščeblykin

Novinář a intelektuál, který dokázal popsat bez příkras svět, ve kterém podle něj není a nemá být prostor pro mýty. Ta-Nehisi Coates.

„Bez dědictví otroctví si Ameriku není možné představit,“ říká muž v rozepnuté košili bez saka.

Ta-Nehisi Coates, nejoceňovanější současný afroamerický intelektuál právě na půdě Kongresu vysvětluje, proč by Spojené státy měly vyplatit potomkům afrických otroků odškodné a proč se šéf senátních republikánů Mitch McConnell mýlí, když tvrdí, že by dnešní Američané neměli nést zodpovědnost za to, co se stalo před sto padesáti lety.

Coates poukazuje mimo jiné na skutečnost, že Spojené státy ještě v 21. století platily válečný důchod potomkům vojáků, kteří bojovali v americké občanské válce. A také na to, že diskriminace a nerovnost v životních vyhlídkách zdaleka neskončila.

Na závěr dodává, že pokud dnešní Američané vzývají ideály otců zakladatelů, měli by se dokázat postavit čelem i temným stránkám amerických dějin: „Stojíme před volbou, zda vezmeme za své jen některé části naší minulosti, nebo budeme mít dost odvahy přijmout minulost jako celek.“

Ta-Nehisi Coates se stal v posledních letech autorem, kterého nešlo v americké debatě o rase minout. Na začátku jeho cesty k novinařině a pozici intelektuála, který hýbe celonárodní debatou, byl ale neúspěch.

Vydržet, dokud ostatní neodpadnou

Píše se rok 2007 a Coatesově budoucí novinářské dráze nic moc nenasvědčuje. Právě přišel potřetí za sedm let o zaměstnání a psaním se mu nedaří zajistit ani stabilní příjem.

„Celý život jsem se cítil jako někdo, kdo selhal – vyklopýtal jsem ze základní školy, vykopli mě ze střední a vysokou jsem nedodělal,“ vzpomíná ve své knize We Were Eight Years in Power (Byli jsme osm let u moci), která nese podtitul „Americká tragédie“ a jde svým způsobem o ohlédnutí za prezidentováním Baracka Obamy.

Coates chtěl v jednu chvíli s psaním dokonce přestat a začít taxikařit, nakonec ho jeho žena přesvědčila, aby se nevzdával. Jednoduché to ale nebylo. Coates má k psaní ambivalentní vztah – přiznává, že pro něj dokáže být „depresivní a frustrující“. V samotném procesu psaní je totiž podle něj zakódován moment selhání – to když se na první pokus nepodaří přenést na papír myšlenku, která v autorově hlavě „zněla tak skvěle“. Proto stále přepisuje a doufá, že se k původní myšlence přiblíží.

Zároveň Coates nedokázal nepsat. Už na vysoké škole si vyzkoušel magický pocit, když mu lidé jako novináři odpovídali na otázky a on tak nasytil svoji přirozenou zvědavost.

S novinařinou začal ve dvaceti letech v malém listu Washington City Paper. Jeho prvním editorem byl „léčící se alkoholik a drogově závislý, neuvěřitelný“ David Carr, u nějž se Coates učil základům řemesla. „Byl vaším nejlepším přítelem, když se vám text povedl, a vaším nejhorším nepřítelem, když ne,“ popisuje Coates Carrovu školu.

Sedm let psal pro menší (Philadelphia Weekly) i větší média (Time), pokaždé ale o práci přišel. Získat jisté novinářské místo totiž ve Spojených státech není snadné. Konkurence je velká, počet mladých lidí, kteří by se rádi živili psaním, mnohonásobně převyšuje počet míst, které v redakcích jsou.

„Ta cesta je tak tvrdá, že lidé raději odejdou na byznys školu nebo k právničině,“ vysvětluje Coates. Proto je potřeba hlavně vytrvat. „Pokud to vydržíte do pětatřiceti a dál, zjistíte, že máte schopnosti, které mladým nováčkům chybí, a konkurence zeslábne,“ dodává Coates.

Tím se Coates řídil a nakonec v roce 2008 přišel zlom. Jeho několik desítek tisíc znaků dlouhý text o Billu Cosbym, na kterém měsíce pracoval a který odmítlo několik médií, otiskl magazín The Atlantic. V tu samou dobu vydává knihu o tom, jak v Baltimoru vyrůstal se svým otcem.

Zpětně tohle období sice Coates popisuje jako „peklo“ – byl nezaměstnaný, pod obrovským stresem a přibral 15 kilo – ale díky článku o Cosbym získal stálé místo v The Atlanticu. Ze stresu a tlaku, při kterém musel sám sebe překonávat, navíc vzešlo něco více než další texty. „Mé psaní se změnilo a moje věty začaly být daleko mocnější,“ vzpomíná.

„Nechtěl jsem tě utěšit“

Sílu Coatesových vět americké publikum naplno pocítilo v roce 2015 v knize, která z něj udělala intelektuální superhvězdu.

„Šel jsi do svého pokoje a slyšel jsem, jak pláčeš. Vešel jsem o pět minut později a neobjal jsem tě. Neřekl jsem ti, že to bude v pořádku, protože jsem nikdy nevěřil, že to bude v pořádku,“ píše Coates o situaci, kdy se jeho syn Samori schoval před televizními zprávami. Vysílali v nich, že policista, který zastřelil mladého Afroameričana Michaela Browna, právě ušel trestu.

„Namísto toho jsem ti řekl to, co se mi snažili sdělit tvoji prarodiče: Tohle je tvoje země, tohle je tvůj svět, tohle je tvoje tělo a ty musíš najít způsob, jak v tom všem žít,“ shrnuje Coates, co se snažil svému synovi předat ve chvíli střetu s americkou realitou.

Úryvky pochází z Coatesovy knihy Between the world and me (Mezi světem a mnou), ve které se snažil (tehdy už jako známý novinář) načrtnout každodennost hledání afroamerické identity, rasismus a pouliční policejní násilí, jemuž musí Afroameričané čelit – to celé formou dopisu svému synovi. Coates tak skoro až poetickým jazykem a s výjimečnou naléhavostí vystihl afroamerickou zkušenost v současných Spojených státech.

Kniha se dostala na seznamy literatury univerzitních kurzů. Laureátka Nobelovy ceny Toni Morrisonová ji označila za „povinnou četbou“. Coates byl srovnáván s jedním z největších afroamerických intelektuálů Jamesem Baldwinem, který také napsal esej ve formě dopisu synovci.

Čím Coates zaujal? Bez příkras popsal svět, ve kterém se nenaplnily představy o postrasové společnosti, jejíž nástup mělo zpečetit zvolení Baracka Obamy. V době vydání knihy se pomalu blížil konec Obamova druhého prezidentského období, a přesto Afroameričané umírali rukou policistů, kterým většinou nehrozil žádný postih, ani při použití neadekvátní síly.

„Prodávej cigarety bez řádného povolení a tvoje tělo může být zničeno. Nenáviď lidi, kteří se tvoje tělo snaží polapit, a tvoje tělo může být zničeno. Zahni na tmavé schodiště a tvoje tělo může být zničeno. Ničitelé zřídkakdy ponesou odpovědnost. Většinou [za svou práci] dostanou penzi,“ píše se v jedné z pasáží.

Právě „ničení černého těla“ je velkým tématem knihy. Ve Spojených státech k němu nedochází náhodně, ani ho nepáchají sadistické „výjimky v systému“ – ničení černého těla je podle Coatese podstatou celého systému. Ničiteli ale nejsou jen policisté, zničit vaše tělo může i váš soused.

Pro knihu je opět klíčová oblast západního Baltimoru. Dříve prosperující město se v druhé polovině dvacátého století stalo symbolem úpadku městských center. Coates zde dospíval na přelomu 80. a 90. let, kdy afroamerické komunity v metropolích decimovala epidemie cracku – nové dostupné formy kokainu. Ruku v ruce se sociálními problémy a drogami šla také vysoká míra násilné kriminality.

„Být černochem v Baltimoru během mého dospívání znamenalo být nahý vůči prvkům tohoto světa, vůči všem zbraním, pěstem, nožům, cracku, znásilnění a nákaze,“ píše Coates ve své knize o vzpomínce na to, když něj mířili pistolí.

Sám sobě učitelem

Branou k poznání i ven z Baltimoru se stali jeho rodiče. Otec, veterán z Vietnamu a člen Black Panther Party, pracoval jako knihovník na Howardově univerzitě a vydával knihy afroamerických i afrických autorů. Matka byla učitelka a Coatese odmala vedla k psaní. Mladý Coates tak hltal knihy, kterými jeho otec zaplnil byt a poslouchal na walkmanu projevy Malcolma X. Škola ale Coatesovi od začátku příliš neseděla. Podle svých slov byl zvídavý, ale neměl disciplínu.

Obrovským rozvojem vlastního uvědomění pro něj přišlo až při studium historie na Howard College. Tato tradiční a nejspíše nejznámější afroamerická univerzita sídlící ve Washingtonu DC vznikla v dobách, kdy Afroameričané ještě s bělochy ve stejných školách studovat nemohli.

Na Howardu Coates narazil na bohatý kvas myšlenek a stylů afrického univerza. Zatímco učebny byly pro Coatese prostorem disciplinace a drezúry, v knihovně se cítil naprosto svobodný. Nořil se do jednoho autora za druhým a studoval. „Dokázal si přečíst tisíc knih o občanské válce. Mluvil se všemi akademiky,“ vzpomínal na Coatese jeho první editor Chris Jackson pro deník New York Times.

Školu sice nakonec nedokončil, dostalo se mu zde ale jedné z nejdůležitějších lekcí jeho života.

Vzpomíná, jakým prozřením pro něj byla jedna z hodin věnovaných královně Nzinga, která vládla na území dnešní Angoly a bojovala v 17. století proti portugalským kolonizátorům a obchodníkům s otroky.

Nzingu se jednou při jednáních Nizozemci pokusili ponížit tím, že jí nenabídli židli. Královna proto přikázala jednomu ze svých poradců, aby poklekl na všechny čtyři a ona pak na jeho zádech seděla. Když o téhle epizodě četl Coates poprvé, zdála se mu být znakem nezdolnosti a síly.

Později při přednášce profesorky, která o scéně mluvila bez příkras, mu ale došlo, jak se mýlil. Ten moment přišel „jako zákeřný úder“.

„Z lidí v místnosti, tvář v tvář staletím, nemělo moje tělo, zničitelné na vyžádání, ohrožené ulicemi, bojící se škol, nejblíže ke královně, ale k poradci, kterého zlomili do tvaru židle, aby si mohla sednout královna, které patřilo všechno, na co během svého života pohlédla,“ píše Coates v Between the World and Me.

Právě odsud pramenil jeho pesimismus. Nesouvisel pouze s tím, že podle něj bílé obyvatelstvo nebylo schopno nahlédnout, jak moc je rasismus pro americký systém klíčový. Že otroctví nebylo slepou odbočkou, ale základním kamenem Spojených států.

Jeho pesimismus byl hlubší. Nevěří totiž v metafyziku utrpení. Tedy v to, že utrpení, které bylo sesláno na černé obyvatelstvo, má nějaký hlubší smysl nebo je činí ušlechtilejším.

Při takovémto postoji k situaci Afroameričanů tíha jejich zbytečných úmrtí a diskriminace dopadá naprosto drtivě.

Zároveň mu došlo, že nemůže jednu mytologii nevinné Ameriky, které říká The Dream („Sen“), nahradit jinou. Že aby psal upřímně, musí se mýtů vzdát.

Černý muž, jakého nikdy neviděl

„Nikdy jsem neviděl černého muže jako Barack Obama. Mluvil s bílými novým jazykem, jako kdyby jim doopravdy důvěřoval a věřil v ně,“ popisuje Coates ve své knize We Were Eight Years in Power, jak mu Obamův nástup do úřadu změnil život.

Coates zmiňuje údiv, který v něm Barack Obama vyvolával, byl pro něj mužem, který dokázal okouzlit americkou společnost, aniž by musel svou afroamerickou identitu potlačovat.

Obama nebyl sportovec ani nepocházel ze showbyznysu, a přesto Američany přesvědčil. „Vypadalo to, že ho pro to milovali, a říkal jsem tehdy, že by mohli milovat i mě,“ píše Coates ve svém ohlédnutí za Obamovým prezidentstvím.

Nový prezident zároveň otevřel prostor pro autory jako Coates, kteří popisovali život Afroameričanů v současné Americe. „Nikdo se tolik nezajímal o moje témata, jako když se Obama stal prezidentem,“ vzpomíná Coates při debatě s šéfredaktorem The Atlantic. Během Obamova prezidentství se tak otevřel prostor pro novináře, kteří předtím na americké scéně neměli místo.

Coates ale také zmiňuje, jak těžké pro něj bylo skloubit radost afroamerické komunity z toho, že se Obama stal prezidentem, a zklamání, které mu přinášela prezidentova nedostatečná snaha zastavit rasovou diskriminaci i násilí.

„Krokodýlí slzy neoliberálů“

Coatesův pohled na Spojené státy jako zemi založenou na „znásilňování matek a prodávání dětí“ pochopitelně vyvolal nevoli konzervativců.

Tvrdou kritiku si ale vysloužil také od americké levice. „Ta-Nehisi Coates je neoliberální tváří boje černochů za svobodu,“ napsal ve svém komentáři další věhlasný afroamerický intelektuál Cornel West.

Coates podle Westa „fetišizuje“ rasismus a vytrhává ho z kontextu fungování americké ekonomiky a zahraniční politiky. Coatesův pesimismus je podle něj apolitický a místo ke kolektivní akci vede ke „krokodýlím slzám neoliberálů“, kteří nechtějí na uspořádání americké společnosti nic měnit.

West Coatesovi dále vyčítá, že je k Obamovi a jeho působení v politice příliš shovívavý. Opomíjí nedostatky jeho domácí politiky, které se podle něj nepodařilo výrazněji pohnout s postavením Afroameričanů ve Spojených státech.

Spor byl ale podle některých názorů vyvolán určitým nedorozuměním či rozdílným zaměřením Westa a Coatese. Coates nechtěl říct, že Obamovo prezidentování bylo bezchybné. Ale právě fakt, že první afroamerický prezident vládl stabilně a „obyčejně“ dvě volební období, podle něj podryl jeden ze základních kamenů bílé nadřazenosti.

Už nejsou sami

„Nevěřím tomu, že to říkám, ale vidím naději. Vidím právě teď pokrok,“ řekl letos v létě Coates v podcastu Ezry Kleina uprostřed protestů po smrti George Floyda.

Coates protesty, které ve Spojených státech propukly po Floydově smrti, nejen sledoval, ale také je probíral se svým otcem, který zažil americké rasové bouře v 60. letech.

Představa, že protesty Afroameričanů proti policejní práci budou rezonovat i v převážně bělošských městech a státech, byla pro jeho otce v roce 1968 nepředstavitelná. „Tehdy šlo většinou o Afroameričany, kteří ve svých vlastních komunitách ukazovali svůj velký hněv a velkou bolest,“ říká Coates.

V posledních týdnech se optimismus, který se objevil po protestech, poněkud vypařuje. Americký prezident dělá přesný opak toho, co protestující od vlády chtěli – vysílá militarizované federální agenty, kteří demonstrace tvrdě potlačují a pomáhají roztáčet koloběh dalších násilností.

Je otázka, jak si Spojené státy s jedním ze zásadních problémů svého uspořádání – rasovou diskriminací – poradí. Je možné, že Coatesův pohled se opět změní. Jeho oblíbeným typem intelektuála je totiž tzv. „chodec“, tedy člověk, který se vyvíjí. „Chodci se občas, a někdy i dost často, mýlí. Málokdy jsou ale bigotní ve smyslu, že by se nepokrytě drželi své nevědomosti,“ říká.

Nizozemský Correspondent boří rekordy i novinářské tradice. Prim hrají čtenáři

Dominika Píhová

Představte si médium, kde si autoři bez tlaku na čtenost vybírají, o jakých tématech budou psát, a čtenáři jim v tom pomáhají svými tipy, zpětnou vazbou i znalostmi. Namísto honu za nejnovějšími zprávami jde do hloubky a 24hodinový zpravodajský cyklus zavrhuje. Je to novinařina, která není závislá na penězích z inzerce, ale opírá se pouze o platby čtenářů. Zní to jako fata morgána? Inovativní nizozemská platforma De Correspondent tuhle vizi proměnila ve skutečnost a ukázala tak jeden z možných směrů pro novinařinu 21. století.

Příběh téhle platformy se začal psát v roce 2012, kdy její v té době ani ne třicetiletý zakladatel filozof Rob Wijnberg pracoval jako šéfredaktor nizozemského ranního vydání národního deníku NRC Handelsblad.

Podle Wijnberga se deník měl více věnovat tématům, která mají dopad na každodenní životy lidí v Nizozemsku, a nehonit se za senzacemi a bleskovými zprávami. Zatímco konkurenční noviny na předních stranách poněkolikáté psaly o vládním rozpočtu bez většího kontextu, Wijnberg se rozhodl věnovat na titulní straně méně pokrývanému příběhu uprchlíků.

Jeho atypický přístup k novinařině se přesto nesetkal vždy s pochopením, ačkoliv Wijnberg za své dvouleté působení v čele redakce zvýšil počet předplatitelů. Vedení však mělo pocit, že se ranní vydání příliš liší od celkového rázu publikace a Wijnberg nakonec v září pro nesouhlas s novým směřováním deníku ze své funkce odstoupil. Motivován čtenáři, kteří jako protest po jeho odchodu z deníku hromadně rušili předplatné, začal poprvé přemýšlet nad založením vlastního média, které by naplňovalo jeho představy o kvalitní novinařině.

„De Correspondent bude denně publikovat nové příběhy, hlavním cílem ale bude odhalovat, vysvětlovat a upozorňovat na hluboko zakořeněné struktury a dlouhodobý vývoj, jež utváří náš svět, spíš než informovat o nejnovějším humbuku, poplachu nebo bleskových zprávách,“ popsal v manifestu, ve kterém nastiňuje svou vizi o platformě fungující bez inzerentů a vnějších tlaků, tvořené pro čtenáře a plněné obsahem, který vzniká s jejich pomocí.

Právě k poslednímu bodu dopomohl nově vznikajícímu projektu Ernst-Jan Pfauth, který do té doby pracoval jako jeden z webových editorů už zmíněného nizozemského deníku NRC Handelsblad. Podobně jako Wijnberg se Pfauth snažil fungování zpravodajského webu deníku posunout novým směrem. Vadilo mu především to, že web kopíroval články z novin a autoři pro online zpravodajství žádné nové texty nebo nápady nepřinášeli.

Během jeho působení se návštěvnost webu ztrojnásobila. Součástí strategie bylo najmout skupinu mladých novinářů, kteří s reportéry dělali rozhovory o jejich práci a sepisovali z nich analytické texty, které na webu vycházely den před samotnými články v novinách. Víc inovací už ale bylo na vedení moc. Když se Pfauth snažil pro články NRC vytěžit znalosti vzdělaných a erudovaných čtenářů, společnost jeho ambiciózní projekt zatrhla. „NRC má tisíce předplatitelů, kteří jsou lékaři. Ví mnohem víc než jeden editor, který se věnuje zdraví,“ popsal později pro magazín Fast Company.

Pro svůj sen o angažovaných čtenářích ale našel pochopení u Roba Wijnberga, který se ho už delší dobu snažil do svého nově vznikajícího média přetáhnout.

Rekordmany díky davům

A na penězích přímo od čtenářů se rozhodli De Correspondent postavit hned od začátku fungování v roce 2013. Už během prvních osmi dní crowdfundingové kampaně vybrali Wijnberg a Pfauth přes jeden milion euro (přes 26 milionů korun), na konci měsíce se díky 18 933 čtenářům počítadlo zastavilo na 1,7 milionech eur (zhruba 44 milionů korun). Kromě finanční jistoty tak vytvořili i nový rekord pro crowdfundingovou kampaň novinářského projektu.

O několik let později překonali další rekord – tentokrát se sesterskou platformou The Correspondent, která publikuje v angličtině a cílí na globální čtenáře. Během měsíční crowdfundingové kampaně se podařilo vybrat 2,5 milionu dolarů (asi 54 milionů korun) a získat necelých 46 tisíc nových členů ze 130 zemí světa.

„Díky vám všem se naše novinářské hnutí založené v Nizozemsku v roce 2013 nyní rozšíří na platformu v angličtině, která bude sloužit a spolupracovat se členy z celého světa,“ psal po úspěšné kampani anglické verze Correspondentu Pfauth.

Correspondent je v případě obou jazykových forem financován čtenáři, kteří se skrze roční předplatná stávají jeho členy (menší příjmy pak získává z prodeje knih, přeprodeje článků jiným médiím, výstupů autorů nebo darů od čtenářů, pozn. red.). Mimo nezávislost na inzerentech je základním principem, kterým se platforma od svého startu v roce 2013 řídí, také zapojování čtenářů do rozhodovacího procesu. Běžné označení „předplatitel“ proto nahradilo otevřenější pojmenování „člen“. Komunita členů hraje v Correspondentu důležitou roli v produkci článků – pomáhají s výběrem témat a pro autory ale představují také zdroj vědomostí, znalostí a zkušeností.

Čtenář radí, sdílí i kritizuje

Výhody spolupráce se čtenáři a využívání jejich nápadů i znalostí vyzdvihuje také Tanmoy Goswami, bývalý ekonomický reportér jednoho z největších deníků v Indii a jeden z prvních pěti reportérů, kteří pro anglickou verzi Correspondentu začali pracovat. Teď se z Nového Dillí věnuje tématu duševního zdraví. Mimo jiné proto, že sám depresemi a úzkostmi trpí.

Letos prý výběr témat, která v této oblasti bude pokrývat, nechal zcela na čtenářích: „Jsem velký zastánce článků, které vznikají na podnět našich členů. Když jsem nastupoval, slíbil jsem si, že do toho půjdu s otevřenou myslí, a proto jsem na začátku roku zkusil experiment. Napsal jsem našim čtenářům, že je mezi nimi jistě mnoho erudovaných a dobře informovaných lidí, a proto bych byl rád, kdyby mi oni sami řekli, o čem mám psát. Nejprve jsem se trochu bál, ale výsledek mě zcela ohromil,“ popisuje pro Deník N.

Nejenže mu do schránky přišlo množství tipů, někteří čtenáři mu dokonce poslali rovnou také propracovanou rešerši, seznam literatury a tipy na experty, které by mohl oslovit.

Zatímco jedni autoři využívají zájmu čtenářů ke hledání témat, jiní je nechávají ještě před vydáním korigovat své texty, využívají jejich pomoc při natáčení podcastů nebo je nechávají oslovovat respondenty z různých částí Nizozemska i celého světa.

„Dobrým příkladem je třeba skupinový rozhovor s uprchlíky, kdy jsme členům řekli: ‚Nechceme dělat portrét dvou nebo tří uprchlíků, kteří sem přichází nebo tu žijí, protože to dělá každý. Všichni žijeme v Nizozemsku, pojďme tedy společně v našich komunitách najít uprchlíky a sledovat jejich příběh po dobu jednoho roku.‘ Nakonec se k výzvě zaregistrovalo 500 členů, kteří našli uprchlíky ve své komunitě nebo sousedství a sledovali jejich příběh za nás. Poslali jsme jim dotazníky s otázkami, na které jsme se chtěli ptát, a tak jsme skrze naše členy mohli publikovat tenhle velký rozhovor,“ řekl v minulosti Wijnberg pro magazín The Politic.

Zpochybňování tradic

Podle Bena Whitelawa, vedoucího projektu Engaged Journalism Accelerator a novináře věnujícího se digitálním strategiím a zapojování čtenářů, se úspěch Correspondentu skrývá nejen za rekordními částkami a rostoucími počty členů, ale také v definování nové role novinařiny pro 21. století.

„Correspondent odstartoval jedinečnou debatu o tom, jak má novinařina v digitálním světě vypadat. Zároveň zpochybnil mnoho základních principů, o kterých se učí ve školách a kterým mnozí novináři věří. Tím hlavním je idea, že předpojatost je špatná, zatímco objektivita je dobrá,“ vysvětluje pro Deník N. Právě přijetím toho, že novinář nikdy nemůže být neutrální a nepředpojatý, se Correspondent odlišuje od většiny tradičních médií.

Namísto zdůrazňování objektivity si platforma zakládá na transparentnosti – ať už ve svých článcích, postojích, rozhodovacích procesech, nebo financích (aby byla na prvním místě vždy novinařina a zisk se vracel zpátky do redakce, majitelé ho zastropovali na pěti procentech z celkových tržeb, zbytek peněz se musí investovat zpátky do obsahu). V článcích nechybí prokliky na cizí texty, knihy ani sekce pro komentáře, příspěvky, zpětnou vazbu i připomínky čtenářů.

„Když upustíte od přesvědčení, že všechno znáte, najednou vám kritika od čtenářů nepřijde tak drsná, protože do toho jdete od začátku s tím, že prostě nevíte všechno nejlíp,“ popisuje reportér Goswami a dodává, že reportéři stojí v popředí celé publikace, komunikují se čtenáři a je naprosto zásadní, aby se pro témata, o kterých se rozhodnou psát, opravdu nadchli.

I proto v Correspondentu tradiční rubriky nejsou. Namísto toho si redaktoři formují vlastní tematická odvětví, jako je například stárnutí, prvních 1000 dní lidského života, pokrok, soukromí nebo sociální vyloučení. Své myšlenkové pochody při přípravě článků pak pravidelně sdílejí se členy, kteří je sledují skrze newslettery.

„Z pohledu čtenáře novinář symbolizuje o mnoho víc než jen podpis pod článkem. Musí mu věřit a vcítit se do něj, pochopit, proč píše, o čem píše. A to se Correspondentu povedlo – novináři objevují nová témata, komunikují se čtenáři tónem, který se od tradičních médií výrazně liší,“ doplňuje novinář Whitelaw, podle nějž novinařina mezi lidmi vždy vzbuzovala zvědavost, jen málokterá organizace však čtenáře pustila blíž:

„Lidé dlouho nemohli rozhodovat o tom, o čem se píše. Obvykle o tom debatuje malá skupina, která sedí za zavřenými dveřmi v redakcích. Navíc často není příliš rozmanitá, reprezentativní nebo zapálená do problémů, které jejich čtenáři řeší. Correspondent k rozhodování pustil čtenáře a tím s nimi odstartoval konverzaci.“

Budoucnost novinařiny?

Dialog se členy Correspondentu probíhá také řízeně v online místnostech a debatách, do kterých autoři často zvou mimo jiné citované experty ze svých článků. O to, aby diskuse a výměna informací mezi čtenáři a redaktory fungovala, se stará speciální editor. Jeho misí je mimo jiné hledat způsoby, jak zapojovat i ty členy, kteří nejsou na platformě příliš aktivní.

Různé intenzity zapojení čtenářů jsou také jednou z největších výzev celého projektu. „Musíme se starat o to, aby se sekce pro členy a přispěvatele nestaly klubem 50 hlasitých lidí. Pokud říkáme, že jsou pro nás čtenáři v samém srdci toho, co děláme, musíme se postarat také o to, aby malá skupina lidí nedostávala nepřiměřený prostor,“ upozorňuje reportér Goswami.

Další výzvou je rozmanitost názorů, témat i autorů. Největší podporu sice Correspondent získává podle Goswamiho od čtenářů na Západě, je ale o to víc důležité pamatovat na to, že by západní úhel pohledu neměl dominovat.

„Nemůžu vám říct, že na dalších 10 let máme vystaráno, protože to nevíme. Je jasné, že musíme hodně věcí pořád zlepšovat. Jednou z nich je i objevování nových způsobů, jak vytěžit znalosti a postřehy našich členů z celého světa a využít téhle obrovské výhody, kterou máme,“ dodává.

Jak již dříve popsal americký profesor žurnalistiky Jay Rosen, model Correspondentu řeší mnoho problémů, kterým média ve 21. století čelí. Protože platforma není závislá na inzerentech, nemusí se honit za kliky, které by na stránku přivedly dost čtenářů a vytvořily tak dobré podmínky pro reklamu. Když se pak ještě upustí od 24hodinového zpravodajského cyklu, novináři tím získají větší kreativní svobodu, což je lákavá nabídka pro nové talenty.

„Požadavek na interakci se čtenáři a využívání jejich znalostí nejen zlepšuje žurnalistiku rozšiřováním její základny, čtenář se ale taky přiblíží autorům a stane se součástí finálního produktu, protože se na jeho tvorbě podílí. Tak se zvyšuje pravděpodobnost, že se o něj podělí s ostatními a obnoví své členství,“ popsal Rosen pro Nieman Journalism Lab při Harvardské univerzitě.

Zda jde opravdu o udržitelný model budoucnosti, ukáže teprve čas. Nizozemská verze platformy má ale po sedmi letech fungování přes 68 000 členů, ta anglická 55 000.

„Věřím, že příjmy generované čtenáři jsou budoucností novinařiny. Jakmile nejste závislí na inzerentech, ale vlastních čtenářích, začnete se více zajímat o to, co chtějí číst a co je trápí. Členství je jen jeden ze způsobů, jak tohle dělat, je to ale také jeden z nejvíce participativních způsobů. Noví členové se často přidávají, protože věří v poslání dané organizace,“ komentuje fungování platformy Whitelaw s tím, že právě definice vlastního poslání a pozice ve společnosti je to, co mnohým tradičním novinářským organizacím chybí: „Média si odvykla mluvit o svých cílech a posláních, ztratila schopnost vysvětlit svou práci a její význam pro demokratickou společnost.“

Nic nezůstane navždy skryto

Dominika Píhová

Kombinace moderních metod investigativní novinařiny nedostatečně pokrývaného kontinentu a veřejnoprávní BBC. Tak vznikla dokumentární série Africa Eye. Její autoři s precizností rozkrývají kauzy napříč africkým kontinentem, aniž by se zvedli od stolu v Londýně. Za své investigace přitom sklízí novinářská ocenění i obdiv konkurentů. Našla BBC recept na udržitelnou investigativní novinařinu pro 21. století?

V létě 2018 se po sociálních sítích začalo šířit hrůzostrašné video, které mnoho diváků donutilo odvrátit zrak. Po prašné cestě v něm kráčí dvě ženy s dětmi – jedna vede za ruku malou dívku, druhá má dítě ovázané v šátku kolem těla. V patách čtveřice jde několik mužů ve vojenských uniformách, již ženy postrkují, fackují a ponižují. Matky se nebrání, jen bezmocně pokračují dál.

Když spolu se skupinkou přihlížejících dorazí na planinu, jeden z mužů zaváže oběma ženám oči a přes hlavu dívenky přetáhne její prachem zašpiněné triko. Zatímco si klekají k zemi, mladší z dětí se tiskne k zádům své matky a zmateně kouká do kamery, která celou událost zachycuje a již v rukou drží muž připravující popravu.

O chvíli později se ozve 22 výstřelů a kulky létají vzduchem i dávno poté, co se čtveřice svalí k zemi potřísněné krví. „To stačí, Tsango! To stačí,“ zavolá jeden z mužů.

Na internetu se krátce nato rozbíhají debaty o tom, kdo jsou zavraždění, kdo a proč je zabil a kde k tomu došlo. Podobně jako debatující na Twitteru se začal ptát také tým novinářů z BBC pracující na dokumentární sérii Africa Eye, která se zaměřuje na rozkrývání investigativních kauz napříč Afrikou.

Mnozí tvrdili, že video pochází ze severu Kamerunu. To v červenci 2018 kamerunská vláda odmítla a informaci označila za fake news. Ministr komunikace Issa Tchiroma Bakary navíc tvrdil, že zbraně a uniformy, jež se na videu objevují, kamerunská armáda nepoužívá.

O několik měsíců později však tým novinářů Africa Eye odvysílal dokument, který tvrzení kamerunské vlády vyvrátil, odkryl detaily vražd zachycených na videu a ukázal na ty, kdo za nimi stojí. Vše bez toho, aniž se kdokoliv z novinářů BBC musel zvednout zpoza svého stolu a do Kamerunu se vydat.

Hnát k odpovědnosti mocné

Pořad Africa Eye vznikl v roce 2018 v reakci na snahu BBC investovat více prostředků do pokrývání afrického kontinentu a kvalitního obsahu pro tamní diváky v angličtině, francouzštině, svahilštině a hauštině.

Prostřednictvím průkopnických metod a spolupráce se sítí nezávislých reportérů rozesetých po Africe odhaluje lokální příběhy a snaží se podpořit kvalitní investigativní novinařinu v regionu.

„Zásadní je pro nás spolupráce s více než stovkou afrických novinářů na volné noze. Je skvělé, že mohou využít BBC jako platformu, se kterou pomáhají vytvářet oceňované dokumenty, a tak si vylepšují portfolio a posouvají se ve své kariéře. Zároveň mě ale těší, že tohle můžou dělat, zatímco ženou mocné k odpovědnosti a vypráví tak důležité příběhy,“ popisuje okolnosti pro Deník N britský novinář Benjamin Strick, který stál v čele pátrání po pachatelích kamerunských vražd.

Rozsah témat, jakým se novináři pro Africa Eye věnují, je velký stejně jako kontinent, jejž pokrývají – od nelegálního prodeje drog ve farmaceutickém průmyslu v Nigérii, přes sexuální obtěžování na prominentních vysokých školách v Ghaně či živý přenos masakru v ulicích súdánského Chartúmu až po úplatky fotbalových rozhodčí v západní Africe a Keni. Všechny epizody si ale dávají za cíl totéž – odhalit ty, kdo za porušováním zákonů, lidských práv i mezinárodních smluv stojí. Přitom se řídí jediným heslem: nic nezůstane navždy skryto.

Otevřenými zdroji k rozluštění záhady

Sérii odstartoval dokument popisující obchod s kodeinovými sirupy na kašel v Nigérii a s ním spojenou rozsáhlou závislost u milionů mladých lidí (Nigérie a Ghana v reakci na dokument zakázaly výrobu a dovoz kodeinu, zákony se navíc zpřísnily napříč celým kontinentem, což vedlo k sérii zatčení a zabavování drog).

S podobnou ambicí se novináři Africa Eye pustili také do rozluštění záhadného videa, jež zachytilo násilnou vraždu čtveřice neznámých lidí kdesi v Africe. Na pomoc si přizvali novináře a vyšetřovatele z Bellingcat, amatéry ze sociálních sítí i místní a experty z neziskového sektoru. Za úspěšným pátráním z křesel jejich britských kanceláří stál jeden zásadní element – otevřené zdroje a nástroje, díky nimž lze s takovými informaci snáze nakládat a zasadit je do kontextu.

První neznámou bylo místo, kde k vraždám došlo. Nejdříve si proto novináři zpomalili video natolik, aby byli schopni zachytit i sebemenší detail – například pohoří, které je za hloučkem lidí vidět. Díky tipu od místního zdroje a softwaru Google Earth po hodinách digitálního brouzdání mapou našli odpovídající scenerii nedaleko města Zelevet na severu Kamerunu – v regionu, kde kamerunští vojáci bojují proti džihádistům z Boko Haram. Ze sympatizování s nigerijskou militantní skupinou muži na videu obviňovali také dvojici žen.

Přesné místo vraždy určil tým BBC také díky porovnávání konkrétních detailů z videa (prašná cesta, rozmístění stromů a domů) se satelitními snímky. Právě díky nim byli novináři schopni zúžit časový úsek, během kterého k vraždám došlo – jedna z budov nebyla na snímcích z listopadu 2014 ještě dostavěna, další byla naopak v únoru 2016 už po demolici. A protože byla prašná cesta z videa na satelitních snímcích vždy viditelná pouze od ledna do května, muselo k vraždám dojít během horkého a suchého období – s největší pravděpodobností na začátku roku 2015.

Vojáci nakonec zafungovali jako chodící sluneční hodiny – díky matematické rovnici a pomocí aplikace SunCalc tým BBC zjistil úhel i směr slunečních paprsků a časový úsek tak ještě zpřesnil – k vraždám došlo mezi 20. březnem a 5. dubnem 2015. Posledním chybějícím dílkem skládačky tak zůstávalo určit, kdo za nimi stojí.

Kamerunské ministerstvo pro komunikaci argumentovalo tím, že zbraně zobrazené na videu tamní armáda nepoužívá. Tým Africa Eye za pomoci expertů byl však schopný dohledat, že jde o zbraně typu Zastava M21, které se vyráběly v Srbsku, a využívá je několik speciálních složek kamerunské armády. To bylo možné ověřit také díky fotografiím ze sociálních sítí, na kterých s nimi kamerunští vojáci opakovaně pózují.

Tamní vláda tvrdila, že vojáci na severu země nosí světlé pískové uniformy. V tomhle případě lež opět odhalily fotky z Facebooku vojáků – na těch ze Zelevetu na sobě mají stejné uniformy jako ti na videu.

Pochodeň nad Kamerunem

Co se může zdát jako pár kliků v internetovém prohlížeči, stálo novináře BBC měsíce detailní práce, která je často vedla do slepých uliček internetových diskusí a map. Za každým použitelným kusem důkazu jsou týdny prohledávání novinových archivů, facebookových profilů a fotografií.

V srpnu 2018 kamerunská vláda otočila a uvedla, že v souvislosti s videem zadržela a vyšetřuje sedm členů armády, a uveřejnila jejich jména. Tým Africa Eye posléze identifikoval tři muže, kteří ze zbraní na videu vystřelili. V jednom případě je navedla přezdívka Tchotcho, která ve videu zaznívá a již voják použil také na svém facebookovém profilu. S identifikací druhého z mužů pomohl armádní zdroj. Třetím byl muž přezdívaný Kobra, kterého v závěru videa jeden z vojáků oslovuje Tsanga – jméno, které se objevuje také na vládním seznamu vyšetřovaných.

Oficiální dokument sedmi mužům slibuje presumpci neviny a spravedlivý proces – tedy přesně to, co zavražděné ženy ani jejich děti nikdy nedostaly. „Bylo skvělé, že jsme mohli nad Kamerunem zvednout pochodeň tak, aby zbytek světa viděl, co se tam děje,“ říká novinář Strick.

Schopnost najít a pojmenovat muže, kteří za popravou stojí, dohledat místo a určit datum vraždy, aniž jediný z novinářů BBC opustil Londýn, a na základě digitálních důkazů prokázat, že kamerunská vláda opakovaně lhala, je považováno za významný úspěch novodobé investigativní novinařiny.

Zpráva se šířila napříč médii po celém světě a BBC byla vychvalována za svůj inovativní přístup k novinářské práci.

Evropský parlament v reakci na výsledky vydal rezoluci odsuzující porušování lidských práv, mimosoudní popravy a mučení vykonávané vládními složkami v Kamerunu. Spojené státy zrušily finanční podporu pro kamerunskou armádu ve výši 17 milionů dolarů (bezmála 377 milionů korun). Skupina mužů, kteří byli kvůli kauze zadrženi, na pravomocný rozsudek stále čeká.

Novinařina s dopadem

Ačkoliv Africa Eye produkuje dokumenty pomocí tradičních technik a metod, právě inovativní využití otevřených zdrojů dohledatelných online a spolupráce s ostatními obory je to, čím tým BBC vybočuje a inspiruje další redakce.

„Africa Eye je skvělým příkladem revolučních možností, které otevřené zdroje velkým mediálním domům nabízejí. BBC tak dokázala dvě skvělé věci naráz – spolehla se na lokální talenty, a rozšířila tak své pokrytí Afriky, a to všechno navíc spojila ještě se skvělými novináři pracujícími s informacemi z otevřených zdrojů, ať už z Británie, nebo odjinud,“ popisuje pro Deník N Robert Trafford, člen multidisciplinární skupiny Forensic Architecture při Londýnské univerzitě, která prostřednictvím veřejně dostupných informací vyšetřuje státní násilí a porušování lidských práv po celém světě.

„Výsledek je jasný: vysoce kvalitní a konzistentní novinařina, která má dopad a je založená na lokálních znalostech. Možnost využívat informace z otevřených zdrojů na dálku je samozřejmě v mnoha ohledech velkou výhodou, novináři tak ale riskují, že přehlídnou lokální kontext. BBC Africa Eye se podařilo téhle pasti vyhnout,“ dodává Trafford.

Mobilní revoluce

Strickova práce i jeho týmu je založena výhradně na informacích z otevřených zdrojů. „Pořád ale používáme hodně prvků tradiční novinařiny, pořád mluvíme s lidmi,“ vysvětluje. „Abyste mohli pracovat efektivně, potřebujete vědět, kde začít, ať už to je satelitní snímek, fotka, nebo video,“ doplňuje Strick.

Největší výhodou využívání takových informací je podle Stricka to, že je díky nim možné pokrývat příběhy, kterým by se jinak nikdo nevěnoval. „BBC se nemůže tak snadno dostat do Libye, a už vůbec ne k oběma stranám konfliktu. Nemohli jsme jet do Kamerunu ani do Súdánu. Jsme proto závislí na materiálech, které se k nám dostanou díky civilistům, lokálním novinářům a aktivistům,“ popisuje přístup svého týmu.

K velkolepým investigacím a dokumentům, jako byl ten z Kamerunu, podle něj novinařině dopomohl rozvoj technologií i rozšíření mobilních telefonů. „Jen v Africe prodej mobilních telefonů v posledních dvou až třech letech rapidně stoupl. Mají skoro dva telefony na osobu a tohle pět nebo deset let zpátky vůbec nebylo. Hromadné pohřebiště by ještě před deseti lety prošlo bez povšimnutí, dnes byste v některých případech dokázali z deseti videí zachycených na chytré telefony seskládat 360stupňový obraz z místa,“ vysvětluje.

Svědky historie trochu jinak

Příznivci zmíněných metod tým BBC oslavují za transparentnost, se kterou nechá diváka nahlížet novinářům pod ruce, zatímco krok po kroku odhaluje, jak ke svým závěrům došel. Nejenže tak posiluje důvěru mezi novinářem a jeho publikem, ale zároveň diváka učí, jak si sám může ověřit a dohledat informace.

Kritici zase namítají, že nepřítomnost v místě dění žurnalistiku podrývá a oslabuje. Podle Stricka jsou to ale právě digitální technologie, které redefinují to, jakými způsoby mohou být novináři svědky světových událostí.

„Došlo mi to se súdánským povstáním. Súdán jsem na Twitteru pokrýval od prosince 2018 až do masakru, který se stal 3. června 2019. Mé jméno bylo napsáno na stěnách ve městě, měl jsem pocit, že tam jsem. Vytvořil jsem si vazby s tolika lidmi, aniž jsem kdy v Súdánu byl nebo mluvil arabsky,“ doplňuje.

Dokumenty Africa Eye mají na Facebooku přes 19 milionů zhlédnutí. Na YouTube diváci viděli přes 109 milionů minut z jejich produkce. V současnosti zpravodajství BBC celosvětově sleduje 468,2 milionu lidí týdně, což je největší sledovanost v historii. Podle mnohých za úspěchem stojí lepší pokrývání afrického kontinentu a také investigativní dokumenty Africa Eye, které mají nevídaný dopad i dosah.

„Inovativní přístup Africa Eye ukazuje, jak technologie, metody práce založené na otevřených zdrojích a kooperativní žurnalistika mohou odhalit to, co se zdá být navždy skryto,“ vysvětlila porota, která tým BBC za dokument o kamerunských vraždách jen o několik měsíců později ocenila prestižní cenou Peabody Award.

Střílel a plakal. Příběh reportéra, který odhalil pravou tvář vietnamské války

Eva Mošpanová

Americká vláda léta prezentovala své tažení ve Vietnamu jako úspěch. Mluvila o strategických vítězstvích, ale jen málokdy o prohrách a obětech. Změnil to až Seymour Hersh, novinář, který do té doby do Vietnamu ani nevstoupil. Válečné zločiny vlastní země ale odhaloval se stejným odhodláním, s jakým se jinde bojovalo.

Střelba ustala a z jámy plné nehybných lidí se ozval nečekaný zvuk. Vysoký, pisklavý, žalostný. Skupina vojáků se dívala, jak zpod mrtvých rukou a nohou leze možná dvou, možná tříleté dítě. Doposud nejspíš chráněné mámou, ušpiněné od bláta a krve se s pláčem snažilo dostat k rýžovému poli. Když ho velitel čety, čtyřiadvacetiletý William Calley spatřil, rozběhl se za ním, popadl ho, hodil ho zpátky do jámy a vystřelil.

Tahle vražda a stovky dalších měly zůstat uchované pouze v paměti amerických vojáků, kteří 16. března 1968 vystříleli osadu Mỹ Lai a její okolí. Místo toho je novinář Seymour Hersh dostal na stránky novin a pomohl Američany utvrdit v tom, že válku ve Vietnamu je potřeba ukončit.

Hersh nebyl válečným reportérem v pravém slova smyslu. V době, kdy američtí váleční reportéři na vietnamských pláních už následovali vojáky, zanechal Hersh, syn litevských emigrantů, studia práv a začal pracovat jako novinář postupně v několika místních médiích a zpravodajských agenturách.

V roce 1969 ale dostal od právníka Geoffreyho Cowana zajímavý tip. Ten prý slyšel „o neznámém americkém vojínovi, který se ve Vietnamu utrhl ze řetězu a zabil spoustu civilistů“, vzpomínal později Hersh.

Zaujatý zvěstí se začal vyptávat – a měl štěstí. Případ vojáka tou dobou už totiž řešila armáda, a když se Hersh zeptal svého známého plukovníka, zda o něm slyšel, voják si rozzlobeně bouchnul rukou o koleno a prohlásil: „Ten chlápek Calley nezabil nikoho, kdo by byl vyšší než tohle,“ ukazoval. Hersh získal, co potřeboval – jméno.

Vyzbrojený krátkou zmínkou v novinách o tom, že poručík jménem Calley čelí obvinění z vraždy civilistů ve Vietnamu, se Hersh dostal až k Williamu Calleymu, toho času uklizenému na vojenskou základnu v Georgii.

„Calley nevypadal nijak ďábelsky. Byl to hubený, nervózní dvacátník s bledou, téměř průsvitnou kůží. I když se snažil působit tvrdě,“ poznamenal Hersh ve vzpomínkovém textu. „Opilý mi pak v hospodě vyprávěl, jak on a jeho vojáci bojovali a zabíjeli nepřátele v ostré přestřelce u Mỹ Lai.“

Jenže tou dobou už Hersh věděl, že to, co mu voják říká, není pravda. Novináře proslulého prací s utajenými zdroji nechal někdo nahlédnout do dokumentů, které popisovaly Calleyho obvinění ze 109 úkladných vražd.

A příběh, který se před Hershem začal skládat z dokumentů vyšetřovací komise a svědectví vojáků, vypadal úplně jinak než Calleyho povídání o hrdinské ostré přestřelce s nepřítelem.

Došlo mi, že je to šílenství

V noci 15. března 1968 svolali na americké základně na jihu Vietnamu důstojníci své vojáky, aby jim popsali útok plánovaný na následující den. Na mapách před nimi se rýsovala oblast přezdívaná vojáky Pinkville – její husté zalidnění totiž vojenské mapy znázorňovaly růžovou barvou. Právě zdě, v osadě zvané Mỹ Lai a jejím okolí, měli být ukrytí vojáci Vietkongu. „Toto je mise, na kterou jste čekali – najít a zničit,“ řekli velitelé vojákům.

Aby člověk chápal, proč vojáci netrpělivě čekali na možnost utkat se s nepřítelem, musí se podívat na to, jak počátkem roku 1968 situace ve Vietnamu pro Američany vypadala.

Válka se táhla od roku 1955, a místo aby spěla ke konci, spíše eskalovala. Počátkem roku 1968 odstartovala ofenziva Tet, největší útočná akce severovietnamské armády a Vietkongu proti jednotkám Spojených států a Jižního Vietnamu. Pro Američany znamenala nejkrvavější rok ve Vietnamu. Zatímco v roce 1960 zemřelo ve Vietnamu pouze pět Američanů, v roce 1967 to už bylo 11 363 a v roce 1968 se mělo číslo vyšplhat až na 16 899. Když tedy velitelé promlouvali k vojákům o chvíli, na kterou čekali, měli na mysli vpád do úkrytu Vietkongu a pomstu Vietnamcům.

„Šlo o tři osady, které jsme měli prohledat a zničit. Řekli nám, že tam shodili letáky a všichni už měli být pryč. Pokud by tam někdo byl, měli jsme ho zastřelit,“ popsal jeden z vojáků později vyšetřovací komisi. „Neměli jsme nechat nic stát, protože jsme si byli jistí, že tohle je opravdu osada Vietkongu,“ vysvětloval další.

Podle záznamů z vyšetřování žádalo velení po vojácích dokonce větší agresivitu, jelikož předchozí dvě akce skončily neúspěchem kvůli údajně nedostatečně razantnímu postupu vůči nepříteli.

Ráno v tomhle „doupěti nepřítele“ vypadalo tak, že si několik stovek žen, dětí a starých mužů poklidně chystalo snídani. Tohle nebyla žádná osada Vietkongu, ten byl ve skutečnosti několik desítek kilometrů severněji.

Strach a nespíš i napětí z boje ale některé vojáky jen utvrzovaly v tom, že se právě ocitli ve středu nepřátelského tábora. Americké jednotky zaútočily na několik osad najednou a střelbu vojáků odvedle si tak další jednotka vysvětlila jako útok na sebe. Jejich domněnky ještě potvrdily výbuchy min nastražených před vesnicí. Řadě vojáků ale začalo brzy docházet, že je něco opravdu špatně.

„Ve chvíli, kdy začali střílet, mi došlo, že je to šílenství. Rozpoutalo se peklo. Znělo to šíleně – kulomety, granáty. Jeden z mužů přešel dozadu a říkal: máme šedesát žen, dětí a několik starých mužů,“ popsal Seymouru Hershovi o den později bývalý voják Terry Reid. Že cosi nesedí, muselo být jasné i ve vzdáleném operačním centru, z rádií se neozývaly žádné obvyklé zvuky boje, jenom čím dál vyšší hlášení o počtu zabitých nepřátel.

„Když jsme tam dorazili, začali jsme shromažďovat lidi do velkých skupin. V jednom kruhu ve středu vesnic muselo stát kolem 40–45 lidí. Calley řekl mně a několika dalším mužům – hněte sebou, chci je mrtvé,“ vzpomínal voják Paul Meadlo. Odhaduje, že zabil asi patnáct lidí. „Všichni jsme si mysleli, že děláme správnou věc,“ řekl později novináři s tím, že poslouchal příkazy. Podle svědectví spolubojovníků Meadlo, který si ještě krátce předtím s dětmi hrál a dával jim sladkosti, při poslouchání příkazů plakal.

V Mỹ Lai toho dne zemřelo 504 lidí – 182 žen, z toho 17 těhotných, a 173 dětí včetně 56 nemluvňat. Několik žen před vraždou znásilnili, celých rodin zabili čtyřiadvacet. Americká armáda následně odprezentovala akci jako úspěch v boji proti bojovníkům Vietkongu.

Vraždu takového rozsahu ale nejde dost dobře utajit. Samotné armádní struktury potichu začaly s vyšetřováním ve chvíli, kdy jeden z vojáků, ke kterému se svědectví o masakru dostala, sepsal třicítku podrobných dopisů a odeslal je prezidentu Richardu Nixonovi, Pentagonu i členům Kongresu.

O masakru v Mỹ Lai se vědělo i veřejně a zástupci tehdejšího Severního Vietnamu o něm krátce poté mluvili. V přesvědčení, že jde o válečnou propagandu, je ale nikdo nebral s potřebnou vážností.

Změnilo se to až ve chvíli, kdy o případu začal mluvit i bílý Američan – Seymour Hersh.

Příběh, který zatemnil mysli

V listopadu 1969 začal Hersh vydávat sérii textů o Mỹ Lai. Kromě detailního popisu masakru – ucelený text by vydal na tenkou knížku – v nich Hersh rozebral i fungování armády, které umožnilo ne jeden, ale několik masakrů. „Koncept válečných zločinů v 11. brigádě neexistoval,“ napsal třeba Hersh s tím, že major, který velel vojenské policii, si nedokázal před vyšetřovací komisí vzpomenout na to, že by svým podřízeným někdy dával instrukce o nahlašování válečných zločinů.

Do záznamů se nedostaly vraždy, znásilnění ani vypalování vesnic. Neoficiálně přitom existovaly týmy vojáků, které měly za úkol podpálit osady poté, co jimi prošly bojové jednotky. Generál Samuel Kostner, který velel vojákům ve Vietnamu, jejich existenci před vyšetřovateli popřel.

Obrovský nepoměr mezi tím, kolik „bojovníků Vietkongu“ vojáci při některých akcích zabili, a tím, kolik zbraní zadrželi, armáda oficiálně vysvětlovala tak, že mnoho bojovníků uteklo i se zbraněmi mrtvých druhů.

Přesto, nebo spíš právě proto nebylo pro Hershe snadné najít noviny, které by jeho zjištění otiskly. Úvodní text odmítly magazíny Life i Look. Editor listu New York Review of Books byl z textu ochotný vydat pouze pasáž o politice. Válka ve Vietnamu byla v té době citlivým tématem, které dělilo americkou společnost na vyhraněné tábory. Hersh ale o jen politickou linku nestál, chtěl popsat především příběh masakru, proto odmítl.

„Byl jsem zdrcený a zděšený mírou autocenzury, na kterou jsem narážel. Bál jsem se, že budu muset příběh Mỹ Lai vzít do novin a riskovat, že editoři dají mé informace reportérům a mě budou brát jen jako někoho, kdo jim dal tip,“ vzpomínal Hersh později.

Kromě politiky mohla při odmítání textu hrát roli i opatrnost a nedůvěra médií. Jen pár hodin předtím, než přepsaný příběh vydal Washington Post, vzbudil Hershe rozzlobený telefonát editora. Vzkázal mu, že je prolhaný „zkurvysyn“, protože žádný voják nemůže být odpovědný za vraždu 109 civilistů, což bylo obvinění, jemuž čelil Calley.

Textů se nakonec ujala malá tisková agentura Dispatch News Service, která je prodávala novinám za 100 dolarů. A ani poté, co se Hershova zjištění ocitla na novinovém papíře, nešly věci snadno. „Příběh Mỹ Lai zatemnil spoustě lidí mysl. Měsíce poté, co příběh vyšel, mi volali rozzlobení důstojníci a vojáci, obyčejně opilí, aby mi řekli, co chtějí udělat s mými intimními partiemi,“ vzpomínal Hersh.

Přesto měly texty efekt. Vše se definitivně změnilo, když Hersh sepsal osobní výpověď o Mỹ Lai od Paula Meadla, vojáka, který střílel a plakal. Meadlo vystoupil i v televizi a jeho přiznání dle Hershových slov změnilo Ameriku. „Strašné Meadlovo přiznání ukončilo debatu o tom, co se v Mỹ Lai stalo, a vyvolalo naopak vlnu velkých nedělních textů o masakrech, které viděli novináři ve Vietnamu,“ napsal Hersh, u kterého takový obrat vyvolal smíšené pocity – proč o nich nepsali už dávno? Odpověděl si sám, když připustil, že nikdy nepsal přímo z Vietnamu a nečelil hněvu tamních vojáků. Koncem 60. let už zároveň bylo nastavení americké společnosti ke zdlouhavé válce o něco jiné než pár let předtím.

Nebyl to přitom pouze Hersh, kdo upozorňoval na skutečnost, že válka ve Vietnamu neodpovídá obrazu, který pro veřejnost malovala armáda a politici. David Halberstam, reportér listu New York Times, proslul už několik let předtím reportážemi přímo z Vietnamu, které přiváděly vojáky a politiky k zuřivosti tím, jak realisticky popisovaly situaci na místě. Tehdejší prezident Kennedy dokonce vedení listu přesvědčoval, aby reportéra přesunuli jinam

Novinář Bernard B. Fall zase upozorňoval, že si Američani ve Vietnamu nevedou tak dobře, jak se administrativa snaží prezentovat. Když otevřeně napsal, že USA válku prohrávají, vysloužil si pozornost FBI.

Byl to ale Hersh, kdo se pro americkou armádu stal noční můrou i dekády po skončení války ve Vietnamu. V roce 2004 popsal v listu New Yorker, jak američtí vojáci mučili vězně v irácké věznici Abú Ghrajb. Fotografie muže s kuklou na tváři a roztaženýma rukama, na nichž měl připojené elektrické dráty, obletěly svět. Podobně jako v případě Mỹ Lai je jinde odmítli. Televize CBS je měla dva týdny před Hershem. Reportáž ale zastavilo vedení televize.

Možná by měli soudit i mě

V roce 2015 stanul Seymour Hersh nad jámou, ze které se před sedmačtyřiceti lety v Mỹ Lai plazilo pryč malé dítě. Byla širší, než si ji pamatoval z fotografií. Sám Hersh se na dějiště svých nejslavnějších textů dostal poprvé až nyní, jako sedmdesátiletý muž.

Kromě jámy, jež byla svědkem horového příběhu, našel Hersh v Mỹ Lai ještě muzeum. V něm visí přepis rozhovoru Kennetha Schiela – jediného amerického vojáka, který se masakru účastnil a do Mỹ Lai se ještě jednou vrátil – s Pham Thanh Congem, ředitelem muzea, jenž přežil masakr jako jedenáctiletý. Cong chtěl vědět, zda bylo těžké střílet do lidí a jak se při tom Schiel cítil. „Jediné, co můžu teď dělat, je omluvit se,“ říkal Schiel. Cong se ptal dál, zda dokázal Schiel jíst poté, co udělal. Veterán z Vietnamu se rozplakal. „Prosím, neptejte se mě další otázky,“ žádal. „Nemůžu to vydržet.“

I Hershe, jemuž je dnes třiaosmdesát, trápí kvůli jeho nejslavnější reportáži výčitky svědomí. „Přinesla mi Pulitzerovu cenu, jistou míru slávy a dost peněz na malý dům ve Washingtonu. Do dnešního dne ale mám jisté morální pochybnosti o tom, že vše dopadlo na Calleyho, když mnoho dalších neslo stejnou vinu,“ svěřil se ve svém životopisu s myšlenkou, která jej nikdy neopustila. Soudy za hromadnou vraždu potrestaly pouze Calleyho, a i tomu rozhodnutí prezidenta zajistilo pouze krátké domácí vězení. V dopise svému editorovi Hersh napsal: „Možná by měli soudit i tebe a mě za to, že jsme neudělali víc, abychom válku zastavili.“

Filip Zajíček (ed.) a kolektiv

Příběhy moderní novinařiny

Editor ▪ Filip Zajíček

Obálka ▪ Marcela Schneiberková

Elektronickou knihu připravil ▪ Ondřej Horník

Vydala ▪ N media, a. s., v Praze roku 2020

N media a. s.

Spálená 97/29, 110 00 Praha 1

denikn.cz

Edice N

Všechny knihy z Edice N můžete zakoupit v našem e-shopu obchod.denikn.cz, e-booky pak na palmknihy.cz.

Americký deník, který píše Jana Ciglerová, přináší osobní postřehy z běžného života v USA. Autorka se soustředí na popis fenoménů a každodenních situací vyplývajících ze střetu kultur. Jako Češka adaptující se na život mezi převážně Latinoameričany na jihu USA přináší konkrétní neobvyklé pohledy na to, jak se v tak národnostně pestré společnosti žije a jak Čechům známé životní situace řeší místní lidé.

Kdo život v USA zná, bude si své zkušenosti moci porovnat s autorčinými. Koho cesta do Ameriky láká, pro toho to bude obohacující, někdy legrační, místy pohoršené, občas i dojemné vyprávění o tom, co takový obyčejný život na druhé straně Atlantického oceánu obnáší. A pro ty, kdo si prostě jen chtějí rozšířit obzory, nabízí Americký deník poutavě psaný vhled do života za velkou louží.

Víte, co je entropie a proč jí pořád přibývá? Co to je astat a proč je ho na celém světě jen jeden gram? Kolik druhů nekonečna existuje? K čemu je dobrý tokamak? Kdo používá Crispr a k čemu? Kolik mitochondrií je ve vašem těle a co tam dělají? A jak to doopravdy bylo se Schrödingerovou kočkou?

Nic z toho vás možná nikdy nezajímalo. Možná jen proto, že vám o tom nikdo nevyprávěl tak, aby vás to zajímat mohlo. Dejte přírodním vědám a technologiím novou šanci! Nabízí vám ji kniha redaktora Deníku N Petra Koubského. V krátkých kapitolách řazených podle abecedy vám nejen vysvětlí příslušné pojmy, ale ukáže jejich přesah, souvislosti a význam pro každodenní život – srozumitelně a čtivě. Obsah knihy vychází z článků zveřejněných v Deníku N, jsou však důkladně přepracovány a doplněny. Přečtěte si knihu, kde nechybí ani Ň!

Seznamte se s osudy známých tváří „gulášového“ komunismu a zkuste díky nim lépe pochopit naši minulost.

Normalizace si ve společnosti vydobyla pověst přece jen snesitelného, „gulášového“ komunismu, během nějž se před realitou utíkalo na chalupu nebo k deskám Karla Gotta. Ve skutečnosti to však byly roky mimořádně ničivé. Společenská apatie, letargie, snaha příliš nevyčnívat, obava z vlastní tvořivosti, neochota přijmout se svobodou i zodpovědnost, to vše má kořeny nikoliv na šibenicích padesátých let a v jáchymovské věži smrti, ale v režimu, který přivezly sovětské tanky v srpnu 1968.

Právě kvůli plíživosti, která degradovala ducha i vůli většiny obyvatelstva, je namístě si připomínat, jak nesmírně zlá a pokřivená ta doba ve své podstatě byla. Kniha Tváře normalizace vznikla v Deníku N jako příspěvek do mozaiky pochopení naší minulosti. Zvolili jsme cestu vyprávění konkrétních lidských příběhů, které navzdory své jedinečnosti dokážou přiblížit mechanismy a atmosféru doby silněji než akademické studie. Osudy známých i řadových protagonistů režimu dohromady tvoří přesvědčivý obrázek doby.

Deník N při příležitosti 30. výročí sametové revoluce vytvořil seriál, který připomněl pád komunismu v naší zemi. Opomíjeným momentům posledních dvou dekád zločinného režimu se věnovali autoři zevnitř i vně redakce: Eliška Černá, Tomáš Gális, Martin Groman, David Janeczek, Renata Kalenská, Pavel Klusák, Petr Koubský, Jan Moláček, Petra Procházková, Jana Ustohalová, Jan Wirnitzer.

I mezi medvědy jsou lúzři, kterým uplavala kra, kytkami cloumají hormony podobně jako lidmi, náhradní orgány si v budoucnu vyrobíme ze svých buněk, ve střevech máme safari bakterií, které ovlivňují i náš mozek, dodnes se učíme několik set let starou češtinu a nakonec stejně dojdeme k tomu, že představa o ráji je pitomost.

Hledání odpovědí na otázky je ta snazší část každého poznání, těžší je otázky pokládat. Jak sami sobě, tak druhým. Že to jde i osmadvacetkrát za sebou, dokazují rozhovory se špičkami české vědy, které vedli čtyři autorky a autoři Deníku N. Kniha Živly české vědy vám ve čtyřech „živelných“ celcích představí přední vědkyně a vědce z mnoha oborů – od astrofyziky přes molekulární biologii a forenzní genetiku až po jazykovědu a fenomenologii. Dozvíte se, jak přemýšlejí, s čím se potýkají a především co doopravdy dělají. Všechny rozhovory, z nichž některé již vyšly v novinách, jiné jsou zbrusu nové, jsou opatřené poznámkovým aparátem editora vědecké rubriky Deníku N i této knihy Petra Koubského.

Kronika jedné hladovky vznikla v ruském vězení, tajně a během bezmála půlroční hladovky. Jejím autorem je ukrajinský režisér Oleh Sencov, který byl falešně obviněn, mučen a nespravedlivě odsouzen na dvacet let.

Filmový režisér Oleh Sencov je jedním z odpůrců okupace Krymu, proti kterým Rusko tvrdě zakročilo. Ve vykonstruovaném procesu ho obvinili z terorismu, sebrali mu ukrajinský pas, mučením ho nutili k doznání a nakonec ho poslali na 20 let do ruského vězení. Sencov se ve vězení rozhodl držet hladovku, která trvala 145 dnů a během níž si tajně psal deník. Požadoval propuštění všech ukrajinských politických vězňů kromě sebe a jeho hladovka zburcovala svět. Na svobodu se dostal v rámci výměny ruských a ukrajinských zajatců a deník se mu podařilo propašovat ven.

Známá finská novinářka Jessikka Aro vypráví v knize Putinovi trollové o tom, jak pronikla do petrohradské továrny na dezinformace a o nevybíravé šikaně, pronásledování a výhrůžkách smrtí, kterým byla po zveřejnění svých zjištění vystavená.

Finská novinářka Jessikka Aro popsala fungování petrohradské trollí továrny na dezinformace, kterou financoval ruský oligarcha blízký prezidentu Vladimiru Putinovi. Výsledky její žurnalistické práce vyústily v drsnou mstu. Aro se stala obětí pronásledování, šikany a rozsáhlé dezinformační kampaně. Trollové pronikli do jejího soukromí, zveřejňovali na internetu její skutečné i zmanipulované fotky, pomluvy a lži a vyhrožovali jí smrtí. Přesto se novinářka nevzdala a dál seznamuje svět s tím, jak daleko ruská informační agrese sahá a jak ničivá dokáže být. V knize Putinovi trollové líčí nejen svůj příběh, ale i známé případy kritiků dezinformačních aktivit, jako je finančník Bill Browder, který prosadil přijetí tzv. Magnitského zákona v různých zemích, či vyšetřovatel skupiny Bellingcat Eliot Higgins a mnoho dalších.

Table of Contents

Úvod

Projekt, který se stal noční můrou ruských špionů, začal v obýváku (Lukáš Prchal, Jakub Zelenka)

Hledá se rozumbrada s názorem na cokoli. O žánru, v němž Leoš Mareš pohořel (Filip Rožánek)

Příběh televize „Žena“ – muslimky nechce na obrazovce ani manžel, ani matka (Petra Procházková)

Reportérky, které rozkryly kauzu Weinstein a zažehly globální hnutí (Dominika Píhová)

Dětská práce nebo muž umírající na AIDS. Fotografie, které změnily svět (Eliška Černá)

Svět, který nestrannost hubil a kde se novináři upalovali, zrodil Zelený tým proti bílému teroru (Magdalena Slezáková)

Cesta ze sídliště, kde na něj mířili pistolí, až po rozhovor s prezidentem (Kirill Ščeblykin)

Nizozemský Correspondent boří rekordy i novinářské tradice. Prim hrají čtenáři (Dominika Píhová)

Nic nezůstane navždy skryto (Dominika Píhová)

Střílel a plakal. Příběh reportéra, který odhalil pravou tvář vietnamské války (Eva Mošpanová)

Edice N